Opinió
-
Pallassos
Xavi Sarrià
06.10.2009
-
Consell de Mallorca, les claus de la crisi
Joan Mir
02.10.2009
-
'Let’s get lost'
Xavier Montanyà
01.10.2009
-
Tocats del bolet
Marta Rojals
30.09.2009
-
'Time to move'
Marta Rojals
25.09.2009
-
La falsa Olímpia
Albert Dasí
24.09.2009
-
Morir a la Jonquera, robar al Palau
David Fernàndez
23.09.2009
-
Vacunes, ús o abús
Carlota Franco
21.09.2009
-
Xavalla
Oriol Caba
18.09.2009
-
Doneu-nos Senyor el programari d’avui
Marta Rojals
17.09.2009
-
Qui paga mana
Marta Rojals
10.09.2009
-
Setanta-quatre milions d’euros
Josep Albinyana
08.09.2009
-
Terra de delinqüents
Albert Dasí
03.08.2009
Martí Estruch Axmacher
19.09.2007
Un dia amb Woody Allen
Des del llit, fa estona que sento ploure i dubto de si el rodatge se suspendrà o no. La Cristina endevina els meus pensaments i fa arribar un sms al meu mòbil en què reclama la meva presència, plogui o nevi, a l'Hospital de Sant Pau de Barcelona a tres quarts de nou. És un dimecres de mitjan agost, però com si fos el dia de la rifa de Nadal amb bitllet guanyador. M'han triat per a fer de figurant al film de Woody Allen i poques coses hi ha que em facin més il·lusió un dimecres plujós de mitjan agost.
Ja sé que la idea original d'un Bardem fent de torero no fa presagiar un argument gaire lluït. També sóc conscient que la quantitat de diners públics abocats al film haurien de permetre que tots els barcelonins als quals vingués de gust poguessin treure-hi el nas, ni que fos per fer feliç la iaia. Però raó i religió sempre han estat barallats i Woody Allen forma part del meu santoral particular. Glòria i lloança a l'autor de 'Annie Hall', 'Manhattan' i la tirallonga d'excel·lents títols que les acompanyen.
Net i polit, protegit sota un paraigua, enfilo cap al lloc establert. La vintena d'aspirants a actor efímer que ens hi apleguem formem un grup ben heterogeni. Hi ha des de professionals de l'actuació de rereguarda fins a científics a sou del govern, passant per guàrdies de seguretat i estudiants estrangers desvagats. Aviat queda clar que la majoria compartim religió. Els més previsors duen una maleta amb una desena de mudes i instruments de maquillatge. Els menys, una samarreta de recanvi. Quant a roba, el color blanc és prohibit perquè diuen que no queda bé a la pantalla, i el blau perquè no és grat al senyor director.
Els figurants i l'equip tècnic som els més matiners. Després arriben els actors de veritat i Woody Allen, amb aquest posat innocent i indefens que el fa tan entranyable. Seriós, estudia atentament l'espai on som, mentre escolta les explicacions del director de fotografia i dóna instruccions a personal divers. Bé o malament, però això del cinema dóna menjar a molta gent. Les portes exteriors de l'hospital són tancades als curiosos, però suposo que en resta alguna de lateral oberta als malalts, perquè l'activitat no s'atura pas. De totes maneres, per la quantitat d'infermers i infermeres que tafanegen des de les finestres, no m'estranyaria que la qualitat del servei, aquest dia, se'n ressentís.
Formo part d'un grup de cinc que hem de contribuir a l'èxit de la primera escena del dia i la felicitat és completa. L'objectiu assignat sembla assequible: pujar les escales que porten a l'hospital, disset graons en total, passar al costat dels dos actors que en surten i entrar a l'edifici amb cara de tenir-hi alguna cosa a fer, tenint en compte que al film no serà un hospital, sinó una escola d'idiomes. L'idioma que hi estudia la Rebecca Hall, malgrat certs intents per a convèncer Allen que fos el català, és finalment el de l'imperi, l'universal.
L'escena s'enregistra sis vegades, tres amb la càmera al meu davant i tres al darrere. En aquestes últimes sóc a un metre de l'equip tècnic i de Woody Allen. Puc sentir els comentaris que fan, en una barreja de català, anglès i espanyol. Allen només ha portat dos professionals amb ell; la resta han estat contractats aquí. Qui no el conegués, mai no diria que Allen és el director: parla poc i fluixet, en un to de veu que a vegades fins i tot dubto que arribi als seus interlocutors. Només de tant en tant s'acosta al visor de la càmera i suposo que beneeix l'escena. Els qui el veuen cada dia diuen que delega molt. Els més malvats suposo que deuen dir que ja té més de setanta anys i que té ganes de tornar a l'Hotel Arts. El fet és que en un parell d'hores enllestim una escena de dos minuts i, aquest ritme, tothom el qualifica de ràpid.
Després de malmenjar alguna cosa d'una revolada i a peu dret, que fer cinema és molt car i convé anar per feina, rodem una altra escena a la Sagrada Família. Un cop alliberada una porció de temple dels japonesos que l'ocupaven, arriba Scarlett Johansson i tothom es posa en tensió. Des dels seus minsos vint-i-dos anys, l'estrella no defrauda i atura el rodatge ben bé mitja hora perquè no li agrada el jersei que li havien preparat els responsables de vestuari. Crisi i corredisses. Per mi no cal que corrin, perquè em toca esperar-me a dos metres no exagerats de l'actriu i de Woody Allen, que passen l'estona parlant tranquil·lament de restaurants, de les sabates del director, que plauen d'allò més a l'actriu, i de música. Scarlett Johansson ha fet un disc amb cançons de Tom Waits i una estona que no parla amb Allen cantusseja un fragment d'òpera d'una manera molt correcta.
La jornada s'acaba a la plaça de George Orwell, a la Ciutat Vella, on se'ns afegeix Penélope Cruz, que tothom anomena Pe amb tota naturalitat. Entre ionquis desorientats perquè troben tallada la seva ruta habitual i turistes que malden per fer una fotografia amb el telèfon mòbil, Woody Allen continua donant instruccions en veu baixa. Es protegeix del sol amb una gorra i de tant en tant seu en una cadira. A quarts de sis tenim tot el peix venut i ens avien cap a casa, amb 50 euros a la butxaca i l'experiència d'haver passat un dia a la vora del menut geni de Manhattan. Amb una mica de sort, ens veuran de gairell durant unes dècimes de segon. Jo me'n vaig amb el gran dubte de si els figurants també podem optar a millor actor revelació a la nit dels Oscar.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015