Opinió
-
Llaurar a Egipte
Josep Albinyana
07.12.2009
-
Ràtzia, mordassa i escombra
David Fernàndez
04.12.2009
-
No som de la màfia
Albert Dasí
03.12.2009
-
L'hora de l'e-lector
Marta Rojals
02.12.2009
-
Valencià i requisit
Diego Gómez
01.12.2009
-
I a la boca, caramels
Andreu Barnils
30.11.2009
-
Mal per mal
Marta Rojals
27.11.2009
-
Cap a Palestina falta gent
Carlota Franco
26.11.2009
-
Pandèmia
Xavi Sarrià
25.11.2009
-
'Ells'
Joan Roma
24.11.2009
-
Mesurar la desmesura
Marta Rojals
18.11.2009
-
La crisi de les rotondes
Josep Albinyana
15.11.2009
-
País de peatges
Josep Albinyana
13.11.2009
Oriol Izquierdo
01.06.2015
Xiularàs, xiularàs... fins que la porta enfonsaràs
Potser la cosa més raonable, si més no la més pietosa, seria no dir-ne res. Però és tan simptomàtic, tan significatiu, tan gros al capdavall, que potser, al contrari, tenim el deure de donar-hi importància.
Vet aquí la seqüència dels fets. En el moment que vivim, i vistos els precedents, tothom va preveure que la final de copa entre el Barça i l'Athletic començaria amb una sonora xiulada a l'himne espanyol que es fa tocar quan el rei d'Espanya arriba a la llotja de l'estadi. I, en vista aquest pronòstic tan previsible, es van activar diversos engranatges esportius, polítics i mediàtics amb l'objectiu de desactivar la xiulada utilitzant un recurs prou conegut: la por. Amb l'efecte, no menys previsible, d'alimentar les ganes de xiular i les adhesions a la xiulada fins a convertir-les en una veritable festa compartida. Però el més bo encara havia de venir: dissabte a la nit la pilota no havia acabat de rodar que el Ministeri de la Presidència del govern espanyol va emetre un comunicat que és un prodigi de cap a cap. Un prodigi que dóna unes quantes raons del punt on ens trobem i de per què és un cul-de-sac segurament sense retorn. Vegem-ho.
Segons el comunicat, la xiulada va ser un atac 'contra los símbolos que representan al conjunto de los españoles, a la democracia que los ampara y a la convivencia que comparten'. Què deu ser el 'conjunto de los españoles' per al redactor del text? No en formaven part, segons ell, els assistents a la final? La més elemental coherència hauria de fer-li dir que sí, que segons ell tots ho eren, d'espanyols: aleshores, si van xiular l'himne potser és perquè consideren que no els 'representa'. En comptes d'escandalitzar-se'n, per què no es demanava quins motius en devien tenir?
Però quines preguntes de fer-se, deu pensar el redactor en qüestió. Perquè fixeu-vos en la retòrica tortuosa que li permet de relacionar símbols, democràcia i convivència en un bucle impenetrable. La democràcia empara els símbols? Uns símbols que representen la convivència? Però, si la representen, per què hi ha qui els xiula? Quants peus té un gat? No és a través de l'anàlisi lògica del discurs, és clar, que en traurem l'entrellat.
Avancem. Una mica més endavant el comunicat afirma que 'las cuestiones ideológicas o políticas no deben interferir el normal desarrollo de los acontecimientos sociales, culturales y deportivos'. Què deuen ser, per a l'esmussat redactor del text, les 'cuestiones ideológicas o políticas'? Recordeu cap esdeveniment social, cultural o esportiu en què el cap de l'estat ostenti la presidència que no tingui pel cap baix connotacions i si més no alguna lleu intencionalitat política? Perquè, què és la política?
I, ja que hi som, fem el gallet. Quan el comunicat gosa afirmar que 'cualquier muestra o manifestación de intolerancia es siempre reprochable', pensa, per exemple, en la reacció del president del congrés espanyol cada vegada que algun dels seus diputats gosa pronunciar unes paraules, per poques que siguin, en una llengua altra que la que és coneguda ara com a castellà ara com a espanyol?
Se m'acumulen les imatges. Tothom deu tenir poc o molt present el conte dels tres porquets. El llop els amenaça d'ensorrar la porta del seu refugi només bufant, i a fe que l'ensorra almenys dues vegades. En la història que vivim, els porquets som nosaltres, engabiats en una casa massa estreta i tronada. Tant, que hem perdut la por i, invertint la història, som finalment nosaltres els qui, xiulant xiulant amb tota la bufera, estem a punt d'enfonsar-ne la porta. Per recuperar la llibertat.
L'autoritat, com el respecte, no s'imposen ni s'estableixen per decret. Es guanyen. L'estat espanyol fa temps que ha perdut el nostre respecte. Fa massa temps que, per a molts de nosaltres, no té cap autoritat. I cada dia que passa ens fa menys por. Sí, jo tampoc no respecto l'himne d'Espanya ni la seva bandera quan se'm volen imposar com si fossin les meves. Perquè no ho són. Diguin el que diguin les lleis d'Espanya, el sistema judicial que les vetlla i els corifeus que les han convertides en el seu estret terreny de joc.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015