Opinió
-
Com a dada...
David Fernàndez
15.02.2010
-
Que tinguem sort!
Juli Peretó
12.02.2010
-
Dos mil 10
Josep Albinyana
10.02.2010
-
Salinger
Andreu Barnils
09.02.2010
-
‘Perquè tu ho vals’
Marta Rojals
08.02.2010
-
Cabanyal, any zero
Albert Dasí
02.02.2010
-
Cabanyal
Xavi Sarrià
29.01.2010
-
Gent de la 'seva'
Marta Rojals
25.01.2010
-
TeDeTe
Josep Albinyana
22.01.2010
-
Prou d'anar a remolc
Albert Dasí
19.01.2010
-
Balagan
Andreu Barnils
18.01.2010
-
Cesk Freixas
Xavi Sarrià
15.01.2010
-
Parlem de tecnologia? I prou?
Oriol Lladó
14.01.2010
Xavier Montanyà
02.05.2005
Escarbat bum-bum...
"Posar primer l'obediència a la llei que no a la consciència, porta a Auschwitz", va dir Ricard M. Carles, arquebisbe emèrit de Barcelona, sobre el suposat dret d’alguns alts funcionaris públics d'infringir la llei en la qüestió dels matrimonis gais. Considero inadmissible que l’estat laic encara subvencioni aquesta internacional retrògrada i que les seves opinions encara es destaquin tant als mitjans de comunicació. Però el tema de fons és la frase. Error de la transició? Amnèsia? Error mèdic? Traïció del subconscient? "Una mica tot plegat", com va dir Marta Ferrusola al programa d’Àngel Casas fa més de vint anys, quan va haver de discernir si l’homosexualitat era vici, malaltia, o una altra cosa. No acabo d’entendre l’afecció que té la gent al matrimoni i, en alguns casos, a la llei, però els homosexuals han aconseguit, finalment, la seva reivindicació igualitària i justa: es poden casar, per llei, i l’obligació del funcionari és de complir-la i, si no, rescissió de contracte. D’una altra banda, l’església catòlica, amb tots els processos judicials que té oberts per pederàstia, hauria de ser desqualificada per a elevar a categoria pública les seves expansions mentals sobre la qüestió. I també sobre els conceptes de llei i de consciència, sobretot si els volen relacionar amb Auschwitz. És interessant, tanmateix, la sinceritat de l’arquebisbe jubilat, colossal exemple de cinisme moral abjecte.
Malgrat les excepcions particulars (a l’església també pot haver-hi persones dignes i honestes), convé recordar que el Vaticà mai no es va oposar al nazisme. Ells, com a multinacional de poder, van contemporitzar amb el genocidi, encara que fos per passiva. I a l’estat espanyol, van col·laborar-hi per activa, i amb majúscules. L’església catòlica espanyola va ser corresponsable de l’acció exterminadora de Franco durant la guerra i la dictadura. De fet, va ser l’ànima del règim. Va donar plena justificació moral, a consciència, cosa encara més horrible, a aquella pretesa legalitat: els 50.000 assassinats "per adhesió a la rebel·lió" dels anys 40, sense comptar els qui van morir de fam i malalties dins i fóra les presons, i els crims legals i il·legals posteriors, encara que, en el decurs dels anys, molts religiosos de base van començar a oposar-s’hi, amb valentia. La jerarquia eclesial va defugir la misericòrdia i el perdó. Tenia set de venjança. Tractant-se d’ells devia ser permès, perquè ho feien a consciència, i la seva no té capacitat d’error. Es podia assassinar pel bé de la humanitat, que era Espanya, que eren ells. Era just i necessari. Ja sé que ells també van tenir moltes baixes, 7.000 diuen. No obstant això, acabada la guerra, quan, segons José Bergamín, va venir la pau militar, per comptes d’apostar per la reconciliació, per la pau, per la justícia, com mana el seu catecisme, van atiar la venjança, l’eliminació de l’adversari, en fervorós silenci, amb recolliment. La jerarquia eclesiàstica espanyola i el Vaticà van ser un dels pilars internacionals del manteniment de Franco. A més, molts religiosos van col·laborar amb la repressió callant, assentint-hi, permetent i, en alguns casos, ensenyant una doctrina que fomentava l’odi i el terror. Fins i tot facilitant informacions a la policia sobre els veïns de les parròquies, impedint amb els seus informes el permís de retorn d’exiliats, o contribuint a l’agreujament de la situació dels presos polítics rebecs a convertir-se. Per moltes víctimes seves que ells mateixos es beatifiquin, la història sempre els recordarà que ells també tenen les mans molt tacades de sang d’innocents morts en temps de pau, sense defensa. Aquelles lleis s'acordaven amb la seva consciència. I es veu que això dóna llicència per a deixar matar.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015