Opinió
-
El segrest de la democràcia
Xavier Montanyà
23.06.2011
-
Creients
Marta Rojals
20.06.2011
-
Retorn al país de les ànimes
Xavier Montanyà
08.06.2011
-
Belluga el cul
Marta Rojals
06.06.2011
-
Llum, més llum
Xavier Montanyà
01.06.2011
-
#barçarevolution
Marta Rojals
30.05.2011
-
La revolta dels sense nom
Xavier Montanyà
24.05.2011
-
Cunyats
Marta Rojals
23.05.2011
-
Sobre els germans Badia
Xavier Montanyà
19.05.2011
-
El bon temps
Marta Rojals
16.05.2011
-
Joan Estelrich i els feixistes catalans
Xavier Montanyà
10.05.2011
-
‘Game over’
Marta Rojals
09.05.2011
-
El fantasma de Biafra sobrevola Nigèria?
Xavier Montanyà
05.05.2011
Albert Dasí
28.03.2008
El balcó celestial valencià
Quan Francesc Camps atenyé el poder de la Generalitat Valenciana per segona vegada, aviat farà l'any, va dir que seria el president de tots els valencians, fins i tot dels qui no l'havien votat. Encara que el protocol aconsella prudència, en calent s'amollen disbarats de tots colors, que s'obliden passades unes quantes hores; el temps just per a començar a carregar amb pólvora contra els adversaris que, pobres, són més allà que no ací. A València ho sabem bé, perquè l'efecte del fàrmac popular ja fa molts anys que dura i, després d'una nova victòria espectacular, podem començar a preparar-nos per a la gran travessia.
Les eleccions espanyoles tornen a posar el president Camps i el seu equip a dalt de tot del cadafal: aquesta vegada els populars agranen a les ciutats i als pobles i, de retop, ajuden Rajoy a pair una derrota menys aspra. Com fa un any, els abusos, els errors, la indecència, els imputats a les llistes o la manera barroera de fer política no tenen sinó l'efecte multiplicador de més vots a la dreta. Passe què passe, València engrandeix el cíclop popular.
Una victòria d'escàndol, afegida a la desfeta de l'esquerra i del prim nacionalisme valencià, fan confluir totes les mirades en aquest oasi. Fins i tot Madrid i els mitjans afins a la dreta extrema lloen el model triomfalista dels populars valencians que, compte!, s'afanyen a adaptar com una fórmula miraculosa de fer política. Ni la Coca-cola no té millor beuratge.
Camps va pel camí de sant, explica cada dia Canal 9 sense embuts ni vergonya; aquest home d'església, de la poderosa congregació de l'Opus Dei, convenç l'electorat, el convida al triomfalisme, el lloa a expenses dels problemes de molts valencians. Costa de creure, però la cadena de televisió valenciana mateix el presenta com un messies, i a Rita, com la marededéu. La intel·ligència mediocre de tot plegat no excusa que són llestos com la fam.
No hi ha absurd. Ni trampa. Ni sobra cartró a la falla. Som al segle XXI i la realitat és que Rajoy mateix se'ls ha rendit, amb el cap i amb el cor que ell deia, cercant-hi refugi d'urgència pel seu fracàs a Espanya. El cap popular ha trobat, a València, el bàlsam per a contrarrestar el desencís sofert. No ha guanyat a Espanya per culpa de catalans i de bascos, però els valencians prou que li adobem el camí, elecció sobre elecció (no tenim remei).
El preu de tot plegat és que, el màxim representant de la dreta espanyola, és exhibit com un trofeu al balconet de les proeses valencianes. Un balcó que és el miratge d'un país triomfal, de festes perennes, d'estius llarguíssims, de turisme a cabassos, de cotxes, de barques, de castells de focs, de ciutats que tot l'any fan vacances, com els melons. Aquell balcó de l'Ajuntament valencià és el pare de tots els balcons mediterranis, l'espill màgic de princeses i prínceps, el millor dels sortilegis de la saga dels Potter. Ni Mariano Rajoy, que semblava ponderat en les formes, no ha pogut evitar la temptació: salta com un titella, entre Rita i Camps, autèntics protagonistes del sainet continu que és València (la cara delatava que tenia el cel a tocar, l'home, en aquell balcó dels prodigis).
Ara mateix hi ha qui pensa seriosament a catapultar el model valencià com l'exemple a seguir. A València, si més no, el surrealisme no va finir amb els pintors del XX. Altrament, no s'explica que ningú vulga difondre la imatge del balcó celestial de la plaça a la resta del món. L'antídot d'una traça tan fallera fóra, d'una banda, que tenim sort que els votants valencians no siguen exportables als altres territoris europeus. D'una altra, que els efectes devastadors de l'engany, per bé que amerats d'èxit, de triomfalisme o dels millors elixirs, no duren sempre.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015