Opinió
-
Una història de la Ribera d’Ebre
Marta Rojals
26.09.2011
-
Moros sota sospita
Xavier Montanyà
22.09.2011
-
Ai, Jennifer
Marta Rojals
19.09.2011
-
L'Àfrica és el nostre futur?
Xavier Montanyà
15.09.2011
-
Sobre l'extrema dreta
Xavier Montanyà
28.07.2011
-
El problema de l’home (i de la dona)
Marta Rojals
24.07.2011
-
El nen perdut
Xavier Montanyà
22.07.2011
-
Transvestits
Marta Rojals
18.07.2011
-
Urraca, voltor de la transició
Xavier Montanyà
15.07.2011
-
L’amic dels seus amics
Marta Rojals
11.07.2011
-
Oferiu coca als rebels que fracassaren
Xavier Montanyà
08.07.2011
-
Em pot repetir la pregunta?
Marta Rojals
03.07.2011
-
No m’irradiïs
Marta Rojals
27.06.2011
Martí Estruch Axmacher
27.10.2006
Trist país
La campanya electoral ja enfila la recta final. Resten encara el cap de setmana, les últimes entrevistes, els darrers actes, els mítings finals, un dia per a reflexionar i després, poca broma, la festa de la democràcia. Sí, sí, és de les poques coses en què coincideixen tots els partits: reprovar l'abstenció i qualificar les eleccions amb una expressió tan fleuma com aquesta. Que les llistes electorals siguin tancades, que ens haguem quedat sense un cara a cara entre els dos principals candidats i que la participació ciutadana es limiti a anar a les urnes cada quatre anys deuen ser els efectes col·laterals d'aquesta gran festa.
Doncs bé, abans de mudar-me per assistir a la festa (o no), voldria plantejar una qüestió d'etiqueta. És la següent: mai abans no havia observat tants dubtes sobre quin vestit triar entre un determinat tipus de convidats. Els convidats sobiranistes, per entendre'ns. L'altre dia, Carles Puigdemont els anomenava sobiranistes indecisos. Salvador Cardús, molt encertadament, els 'sense nom'. I jo, com el Dupont, encara diria més: els 'sense partit'. En un exercici de sociologia barata, diria que són els que es van manifestar pel dret de decidir, a l'estiu es van alegrar de la derrota espanyola al mundial de futbol, per la Diada van posar l'estelada al balcó i quan van a un bar demanen una Moritz. Potser no són gaires, però cada dia són més.
Aquests sobiranistes, que abans anomenàvem independentistes, sempre s'havien repartit entre CiU i ERC. No tots, que consti: n'hi ha molts, d'aquests, que per sistema no assisteixen a la famosa festa de la democràcia o van a festes alternatives. Però els integrats, els heterodoxos, els que encara creuen en la política, acostumaven a triar l'un o l'altre. Després dels anys d'amistançament entre CiU i PP, a les darreres eleccions els republicans en van arreplegar molts, d'aquests, i els convergents, molt pocs.
I dimecres, què faran els 'sense nom i sense partit'? Segurament que d'allò que facin dependrà que Artur Mas obtingui un resultat més o menys ampli sobre Montilla. Però tinc la sensació que la majoria encara no saben què fer: com als interrogatoris, la por que el seu vot pugui ser utilitzat contra seu és molt gran. Entre els que se senten atrets per CiU, sobreviu la por de la sociovergència explícita, que ja s'aplica 'de facto' a molts àmbits. I que el sobiranisme demostrat d'alguns dels seus membres s'aigualeixi en arribant al poder i les estelades que ara apareixen als mítings es desin fins d'aquí a quatre anys. Entre els qui són temptats per ERC, no sé si és més grossa la por que repeteixin el tripartit i facin Montilla president (si s'hi avé) o que tornin a repetir els errors d'aquests darrers anys i acabin cornuts i pagant els beures i els plats trencats.
En definitiva: trist país és aquest, en què els qui se'l creuen i el voldrien lliure, no saben qui votar. En què els dos partits que haurien d'estirar el carro per fer-lo més lliure, estiren en direccions oposades. En què encara ens hem de manifestar al crit de 'som una nació' i, quan arriba un mundial de futbol, l'únic al·licient és d'anar contra la selecció del país que ens impedeix de tenir-ne una de pròpia. En què cal fer quilòmetres per veure un film en català, i que quan el conviden a anar a Frankfurt no sap quins escriptors ha d'enviar-hi. Trist país aquest, en què els ciutadans són obligats a exercir solidaritat econòmica amb el país veí i, malgrat ser acusat d'insolidari, no és capaç d'exigir un rebut en forma de balances fiscals. Que potser paguem en negre? Trist país aquest, que prefereix ser colònia a ser país, i a sobre mutilada, allunyada de valencians i illencs. Trist país aquest, que encara no té estat: ni sòlid, ni líquid, ni tan sols gasós.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015