Opinió
-
Mascarell: la cultura és ell
Xavier Montanyà
09.11.2011
-
El Facebook que ens ha matriculat
Marta Rojals
07.11.2011
-
To de re per a mandolina i clarinet
Xavier Montanyà
04.11.2011
-
I jo més
Marta Rojals
31.10.2011
-
Els vells voltors aterren a Líbia
Xavier Montanyà
26.10.2011
-
Vendre la casa i anar a lloguer
Marta Rojals
24.10.2011
-
Shell colonitza Irlanda
Xavier Montanyà
20.10.2011
-
No disparin al mestre
Marta Rojals
17.10.2011
-
Ultratge, a la història, a la veritat i a l'ètica
Xavier Montanyà
11.10.2011
-
Els hòmens invisibles
Marta Rojals
09.10.2011
-
De rics, 'jòkers' i trampes
Xavier Montanyà
04.10.2011
-
‘Pa negre’, vi i postres
Marta Rojals
03.10.2011
-
L'ostra dins la perla
Xavier Montanyà
27.09.2011
Pere Cardús
04.09.2013
El poder d'un poble que, greument, ha escollit
El combat dels arguments en favor i contra de la independència podem guanyar-lo per dos motius: perquè tenim raó i per incompareixença del rival. Però el problema és que el partit que juguem no és tan sols un combat d'arguments. Si fos això rai, ja faria molts anys que l'hauríem pogut guanyar. La independència no l'atenyerem pel fet de tenir molta raó i una munió d'arguments. Tenir-los és fonamental, però no decisiu. Ens cal guanyar alguns altres combats en què, de bon principi, no tenim avantatge. El combat legal, el combat de poder i el de la influència. L'únic en què potser anem lleugerament avançats és el combat de majories, però caldrà comprovar-ho quan sigui l'hora de la veritat i tota la carn sigui a la graella –i no refiar-se dels indicadors de les enquestes, per més que puguin ser ben fetes.
Aquests combats no els pot lliurar tothom i tothora. Cadascun té els seus protagonistes i un temps particular. A nosaltres, la societat civil, ens toca combatre al front dels arguments i al de les majories, però també podem aportar el nostre granet de sorra al de la força, el poder i la influència. Com? La Via Catalana n’és un molt bon exemple. La cadena humana convocada per l'Assemblea Nacional Catalana ha servit i servirà, com és lògic, per a difondre les nostres raons en favor d'un estat català i per a sumar encara més gent al projecte independentista. Però és i serà una demostració de força, un avís del poder que té un poble quan no li deixen fer el seu camí, i una acció que omplirà titulars de diaris i minuts d’informatius de les televisions d'arreu.
Les cadenes humanes que s’han fet aquest estiu a les ciutats més importants del món demostren quin és el poder d’un poble que –com va dir el poeta de Burjassot– greument ha escollit i, després del seu silenci estricte, camina decididament. Curiosament, tinc la impressió que les cadenes humanes a l’estranger han tingut un fort impacte a casa; mentre que la cadena humana que farem l’Onze de Setembre tindrà molt d’impacte a l’estranger. I segurament aquesta és la tasca principal de la Via Catalana. L’any passat ens vam demostrar a nosaltres mateixos que teníem l’energia necessària per a fer el camí; enguany demostrarem al món que hem escollit i que ja no ens alimenten molles, que volem el pa sencer. I, gràcies a les extensions de la Via que es faran cap a Vinaròs i cap al Voló, a més de les cadenes que es faran a les Illes, direm que aviat voldrem un pa amb oli nacional.
Tan sols falta una setmana per a fer una de les coses més brutals que haurà fet mai un poble al món: unir un territori que vol la llibertat agafant-se les mans i cridant independència, que és com cridar dignitat. Ho van fer els països bàltics, van sorprendre el món i van obrir molts ulls plens de prejudicis. Ara ho farem nosaltres, els catalans. I, com que tenim la raó contra bords i lladres, prenent els mots del poeta d’Arenys, tothom qui hi participi enviarà un missatge ben clar al món: 'Ens hem alçat, en encesa espera, el meu poble i jo.'
(Valga'm Déu, val! De Celdoni Fonoll)
Catalunya, Catalunya,
valga’m Déu, val!
Catalunya, Catalunya,
esclava igual.
D’ençà que et va engrapar Espanya
i França igual,
veu i rostre t’esparraquen,
valga’m Déu, val!
Botiflers tens dintre casa,
mesells igual,
i grans dosis d’autoodi,
vergonyós mal.
Et degraden, ai, la llengua,
valga’m Déu, val!,
la cultura i la consciència
nacional.
T’han donat autonomies,
valga’m Déu, val!,
però et cal l’Autonomia
de Portugal.
Perquè la gent sigui lliure
personalment,
ha de ser-ho, sense límits,
nacionalment.
Maleït qui els Drets trepitja,
valga’m Déu, val!,
sigui França, sigui Espanya,
Espanya igual.
Catalunya, Catalunya,
treu-te el dogal!,
sigues catalana i lliure,
lliure i lleial.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015