Opinió
-
Mascarell: la cultura és ell
Xavier Montanyà
09.11.2011
-
El Facebook que ens ha matriculat
Marta Rojals
07.11.2011
-
To de re per a mandolina i clarinet
Xavier Montanyà
04.11.2011
-
I jo més
Marta Rojals
31.10.2011
-
Els vells voltors aterren a Líbia
Xavier Montanyà
26.10.2011
-
Vendre la casa i anar a lloguer
Marta Rojals
24.10.2011
-
Shell colonitza Irlanda
Xavier Montanyà
20.10.2011
-
No disparin al mestre
Marta Rojals
17.10.2011
-
Ultratge, a la història, a la veritat i a l'ètica
Xavier Montanyà
11.10.2011
-
Els hòmens invisibles
Marta Rojals
09.10.2011
-
De rics, 'jòkers' i trampes
Xavier Montanyà
04.10.2011
-
‘Pa negre’, vi i postres
Marta Rojals
03.10.2011
-
L'ostra dins la perla
Xavier Montanyà
27.09.2011
Andreu Barnils
20.02.2007
La xifra
Beuria. Només de recordar-la, beuria. L’escena, trista, la vaig viure fa uns quants vespres: un jove em va ensenyar un pis de 9 metres quadrats. 9m2. Llit, cuina, armari, lavabo-dutxa i un sofà Ikea per muntar. Hi cabia, tot plegat, hi cabia. Joel, l’amo, ho tenia ben muntat. En demanava 300 euros el mes. Quan va veure que la nostra cara, a l’entrada, s'empetitia, va murmurar: 'Ja us vaig dir que era mini.' Era un pis que entraves i ja està. Res de caminar. Era un espai pensat per a estar-hi quiet. L'amo Joel ho va confirmar: 'Sí. 9 metres quadrats. Aquest edifici era, abans, un convent de monges. Allà hi havia les cel·les. I aquest pis és tan petit perquè això era el lavabo.' Molt llest, el pàhkaro: allà on abans hi orinaven monges, ell hi troba un pis. I ara vol fer-se d'or. Però, el joc brut del Joel també és detallista: al pis les parets eren grogues. Puah!
Llàstima, però, que sols es pogués llogar fins el juny. 'Després se n’haurà d'anar perquè la meva xicota americana vindrà a viure aquí... Diu que necessita espai propi ... Crec que aquí estaria bé...' El Joel. L’hauríeu de veure: jove de trenta anys, raça blanca, pell clara, ulls foscos i cabell ros fort. Si el veiéssiu pel carrer. no el reconeixeríeu, perquè és com molts. Però, a mi, la seva cara m'ha quedat gravada. Solament de recordar-la, beuria. I ho faria per oblidar el sàdic que lloga pisos de 9 metres quadrats, l'immoral que fa negoci així, el bèstia que vol construir una gàbia per al seu ocellet americà, l'animal que vol tancar la xicota. Però sobretot beuria a la salut de la persona que jo acompanyava aquell dia, la noia que buscava pis. I brindo per ella, perquè ella l’hauria llogat. El volia, però el Joel el devia llogar a algú altre. Ella s’hauria quedat el de 9 metres quadrats. Si per ella fos, hi viuria.
- A mi, Juanjo, posa’m un santcugat.
Sort n'hi ha, del Negroni. Aquesta cocteleria, si no existís, s’hauria d’inventar. Acostumats al bluf superficial imperant al Raval, aquest bar auster té les tres coses bàsiques: entre setmana tanca tard, no és car pel mam que dóna i la clientela és de fácil entrar. Els clients no són gens pesats. T’expliquen la seva i t’oblides del jazz. Anit, sense anar més lluny, hi havia un grup especialment animat de quatre: un representant separatista d’orquestra de Cornellà, el seu amic periodista i assessor de José Montilla (sí, família, Sagalés ha tornat!), la veneçolana Renata i una altra de Costa Rica de la 'troupe' de l’orquestra a qui no em van presentar. Vam parlar de 'santería' sud-americana. Va ser gràcies a ells, i no pas a l’alcohol, que em vaig oblidar del Joel i de la seva cara. El Juanjo, el cambrer, també ha estat bé, anit. Ha deixat que un client begut i tardaner li dormís al sofá. Si et coneixen, al Negroni et tracten com de la família. Però no em treia del cap la xifra. 9 metres quadrats. I encara menys sabent que aquesta setmana 54.000 barcelonins s'han apuntat al sorteig de 1.500 habitatges de protecció oficial. Als guanyadors, felicitats.
Felicitats a tots, però sobretot al meu germà. Ha durat trenta-un any a ciutat. Se’n va viure a Torelló, en una casa que li surt més barata que no pas un pis aquí. I només el racó que tenen pensat per a posar-hi el menjar del gos (aquelles horribles galetes marrons), la manteta per si té fred i el gibrell d’aigua, allò, Joel, ja fa 9 metres quadrats.
Si badem, tots farem com ell. Acabarem fugint de la ciutat. Només hi quedaran els gossos i els Joels. Tots els Joels del món.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015