Opinió
-
Quan Barcelona ballava cocaïna en flor
Xavier Montanyà
04.01.2012
-
Nadala de la cobla dels cecs
Xavier Montanyà
27.12.2011
-
Miniviure per minitreballar
Marta Rojals
18.12.2011
-
La manipulació de la primera víctima d’ETA
Xavier Montanyà
14.12.2011
-
Futbol de fantasia
Marta Rojals
11.12.2011
-
Europa contra Europa
Xavier Montanyà
09.12.2011
-
Generació D
Marta Rojals
05.12.2011
-
Coronel Ojukwu, in memoriam
Xavier Montanyà
02.12.2011
-
Si tu retalles fort per ‘quí...
Marta Rojals
28.11.2011
-
Lectures d'hivern
Xavier Montanyà
24.11.2011
-
Amunt, que fa pujada
Marta Rojals
21.11.2011
-
Una democràcia tarada d’origen
Xavier Montanyà
18.11.2011
-
Vendre la casa i anar a lloguer (II)
Marta Rojals
14.11.2011
Julià de Jòdar
15.01.2007
El crèdit de la literatura
La profanació del cadàver de Saddam Hussein a tot el món, via internet, significa el menyspreu al 'moro', a 'l'altre', no pas al dictador d'un estat, que no ens feia fred ni calor fins que no es va decretar que era 'l'enemic número 1' a abatre. És el menyspreu a l'ésser humà, o el retorn a la barbàrie, aquesta visió del coll trencat de Saddam; és, i serà, el gran triomf de la moral imposada per la globalització 'neocon': negar a l'altre la pau dels morts, fet sagrat en qualsevol cultura. (Que també s'hagi banalitzat contemporàniament el culte social dels morts, no pot servir per negar el respecte degut a la persona concreta del difunt. I em nego al joc bastard de quina hauria estat la nostra reacció, si s'hagués tractat de Pinochet. Qui tingui anys, deu recordar amb quin goig vam assistir a l'agonia de Franco; però, un cop ja grandets, ens adonem de la repugnància que sentíem, i no podíem reconèixer, davant l'enviliment a què ens havia abocat la infàmia del dictador, que ens va emporcar, fins i tot, amb el procés de la seva mort.) La profanació del cadàver de Saddam em recorda l'escena de 'Centauros del desierto' en què John Wayne dispara als ulls d'un indi enterrat perquè, sense la vista, la seva ànima haurà de vagar per sempre i no podrà reunir-se amb els avantpassats. Llei del talió, o, si es vol, equiparament entre civilització i barbàrie, com mostra una altra escena de l'esmentada pel·lícula, en què el blanc (Wayne mateix) i el pell-roig (el cap comanxe Cicatriu) es miren cara a cara, reflectint en la mirada de l'altre l'odi mutu que coven.
En totes les etapes del contacte de l'home occidental (o blanc) amb l'altre (moro, negre, indi, xinès), la literatura ha ranejat, com li pertocava, els límits de l'ambigüitat, a cavall de la tolerància i la por, l'intercanvi i la guerra, la coexistència i la traïció. L'exemple de Lord Jim, basat en un fet real, n'és un exemple. Però, en territoris menys exòtics, n'hi ha prou de veure, a les novel·les de Faulkner, la relació entre blancs i negres per entendre que els problemes no es podien resoldre amb la bestialitat del Klu-Klux-Klan ni amb la bona voluntat dels legisladors de Washington. Ja no cal parlar de Gordimer o de Coeetzee respecte de Sud-àfrica, o dels escriptors de l'Orient Mitjà que no es deixen endur pel maniqueisme. Aquesta capacitat de la literatura de desplaçar el relat pel fil de la navalla i fer-nos comprendre la complexitat de les relacions entre gent de races i cultures distintes, a través de la peripècia individual, ha estat el seu triomf sobre la ignorància de l'altre. Però cal que ens adonem que, per assolir aquest punt de vista, els autors havien d'estar al peu del canó, saber de què parlaven, formar part, ells mateixos, de la situació. Patir-ne
La descàrrega incessant d'imatges, l'allau de notícies, la difusió instantània de coses que passen a escala mundial va fent la sensació que podem parlar de qualsevol fet, lloc, persona, o cultura. Res més fals. Ni més perillós. Podem generalitzar, però no ajudarem gaire a entendre ni a entendre'ns. També, aquest, és el triomf inicial de la globalització conservadora, que permet, des de la presumpció occidental, de jutjar-ho tot amb un desvergonyiment impune, mai no conegut.
Els escriptors haurien de prohibir-se d'entrar en aquest joc frívol. (Ni tan sols als diaris, disposats, per degradant imitació, a convertir la condició humana en crònica de coses que passen.) Un joc igualment perillós, per desplaçament, per a la cultura pròpia, tan fàcil d'escarnir o de negar, pels qui practiquen el pim-pam-pum des de l'altre costat.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015