Opinió
-
Quan Barcelona ballava cocaïna en flor
Xavier Montanyà
04.01.2012
-
Nadala de la cobla dels cecs
Xavier Montanyà
27.12.2011
-
Miniviure per minitreballar
Marta Rojals
18.12.2011
-
La manipulació de la primera víctima d’ETA
Xavier Montanyà
14.12.2011
-
Futbol de fantasia
Marta Rojals
11.12.2011
-
Europa contra Europa
Xavier Montanyà
09.12.2011
-
Generació D
Marta Rojals
05.12.2011
-
Coronel Ojukwu, in memoriam
Xavier Montanyà
02.12.2011
-
Si tu retalles fort per ‘quí...
Marta Rojals
28.11.2011
-
Lectures d'hivern
Xavier Montanyà
24.11.2011
-
Amunt, que fa pujada
Marta Rojals
21.11.2011
-
Una democràcia tarada d’origen
Xavier Montanyà
18.11.2011
-
Vendre la casa i anar a lloguer (II)
Marta Rojals
14.11.2011
Jordi Borda
22.02.2006
Barça i Chelsea
Barça i Chelsea semblen cridats a mantenir una gran rivalitat a la primera línia del futbol europeu aquests anys vinents, perquè no hi ha dos models més antagònics. En tots els ordres. El club anglès és el caprici d’un oligarca rus, Roman Abràhmovitx, que s’ha enriquit als racons més foscos de la caiguda del règim soviètic. El Barça, en canvi, és propietat de 130.000 socis i es projecta al món subratllant la seva condició de 'més que un club', amb tot quant això implica.
Més diferències. El Chelsea ha estat dels primers equips de les illes britàniques a trair l’estil de joc anglès amb mentalitat de nou ric, mentre que el Barça ha connectat amb la tradició i amb l’estil de joc ofensiu que sembla que porti gravat a l'ADN. Les banquetes també són antagòniques i animen aquesta rivalitat europea. Mourinho i Rijkaard no tenen res en comú, a part ser entrenadors de primer rengle. L'un és un fatxenda i va de provocació en provocació. L’altre és l'equilibri Zen i la discreció personificada.
El Barça té més opcions que no pas l’any passat de superar el Chelsea. Ve de golejar a la lliga, recupera els 'cracks', té pocs jugadors lesionats i el partit de tornada és al Camp Nou. Per a tenir totes les garanties solament falta que Frank Rijkaard superi les dificultats que té als partits a caixa o faixa. Des que és entrenador del Barça ha demostrat ser el millor gestor d’un equip en competicions llargues, en curses de fons, però ha sortit escaldat de les eliminatòries contra el Saragossa (dos cops a la Copa), el Celtic (camí de Gotemburg) i el Chelsea (l’any passat).
És l’assignatura pendent perquè aquest Barça faci història aquesta temporada o hagi d’esperar una mica més per madurar del tot. Sembla difícil. Tant com omplir de gent i d’estelades la Gran Via entre la plaça Espanya i la de Catalunya.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015