Opinió
-
Desapareguts: estat de la qüestió
Xavier Montanyà
24.02.2012
-
La poció màgica
Marta Rojals
20.02.2012
-
Unanimitat canina
Xavier Montanyà
17.02.2012
-
Tu també, Maria Teresa?
Marta Rojals
13.02.2012
-
Reivindicació de l‘Ateneu Enciclopèdic
Xavier Montanyà
09.02.2012
-
El millor per als nostres fills
Marta Rojals
06.02.2012
-
L’enigma de l’esquizofrènica transició
Xavier Montanyà
03.02.2012
-
La imaginació té poder
Marta Rojals
30.01.2012
-
Boko Haram i el laberint nigerià
Xavier Montanyà
27.01.2012
-
Qui estigui lliure de descàrregues
Marta Rojals
23.01.2012
-
Crítica de ‘Palace’, la sèrie
Marta Rojals
16.01.2012
-
Fraga, la mort
Xavier Montanyà
16.01.2012
-
Del cavall rebaixat...
Marta Rojals
09.01.2012
Oriol Izquierdo
18.05.2015
Els quarts seran els primers
No voldria matar cap missatger, però em fa l'efecte que avui serà inevitable. Fa un parell de setmanes els socis de l'Assemblea van triar els membres del secretariat, vint-i-cinc en votació nacional i cinquanta en representació de deu assemblees regionals. L'elecció no era per candidatures sinó nominal sobre una llista oberta: cada soci havia de dir quins candidats triava. A l'hora de servir la informació, la mateixa Assemblea ha fet un exercici elemental de transparència i va fer públics els noms dels elegits al costat de la suma de vots corresponents. Per això els mitjans van presentar la informació com si es tractés d'un rànquing: Liz Castro primera, Rosa Alentorn segona, Agustí Alcoberro tercer, Jordi Sánchez quart, i així fins als vint-i-cinc electes.
I no hi hauria res a dir si no fos que, com que som com som, hem tendit a llegir malament aquesta informació. Què vull dir, que som com som? Doncs que, contaminats per la cultura política nord-americana que tot ho impregna, ens hem convençut que tota votació és sempre presidencial. Després tornarem sobre això. I què vol dir, que l'hem llegida malament? Que hem volgut entendre que qui més vots havia rebut dels socis per força hauria de ser ratificat pel secretariat. Però, ni que a algú li pugui costar d'entendre, la cosa no va així.
Els socis van escollir els membres del secretariat —no, en cap cas, qui el presidiria. I aquest, reunit aquest cap de setmana, ha votat entre els seus membres els quatre càrrecs orgànics del comitè permanent. És a dir, els membres del secretariat que ho han volgut s'han postulat per a aquests càrrecs: president, vice-president, secretari i tresorer. Reiterem-ho: una cosa va ser l'elecció del secretariat pel conjunt dels socis i una altra la votació del comitè permanent pels membres del secretariat: dos cossos d'electors diferents per a dos objectius diferents. Per més que, certament, pugui alimentar la confusió que hagin estat Liz Castro i Jordi Sánchez, la primera i el quart de la primera votació, els qui optessin a la presidència.
Per què no filen una mica més prim els nostres periodistes a l'hora d'explicar aquests fets? Per què tenen aquesta dèria de simplificar-ho tot a força de rànquings? Ho sé: no faig gaires amics. Amb aquest article, tampoc. Però ve un moment que el got vessa. I ara ha vessat. I tornarà a vessar la setmana que ve, com sempre que hi hagi eleccions. En la nostra tradició, l'elecció de càrrecs no és mai directa. Digui el que digui la propaganda electoral, ho expliquin com vulguin els mitjans, diumenge cap de nosaltres no triarà l'alcalde. I el 27 de setembre no votarem el president. I no hi pot haver cap raó democràtica perquè aquests títols recaiguin, a priori i per força, en el candidat més votat. Al contrari.
És una obvietat però em sembla que cal repetir-la: en el nostre sistema l'elecció d'alcaldes i presidents no és directa. I això és bo, perquè imposa que calgui negociar. És a dir: no hauria de ser inimaginable que un dia fos, per exemple, el membre d'una llista minoritària qui acabés aconseguint el consens de tots els grups amb representació per liderar, imaginem-ho fàcil, un govern de concentració. És d'això que se n'hauria de dir política. Per més que ara mateix, com que som com som, alguns se'n puguin fins i tot escandalitzar.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015