Opinió
-
Violents, connivents, i altres feres del convent
Xavier Montanyà
13.04.2012
-
Catalunya-Guinea, la doble moral
Xavier Montanyà
04.04.2012
-
No em provoquis, que m’encenc
Marta Rojals
02.04.2012
-
Nit cultural reivindicativa
Xavier Montanyà
27.03.2012
-
‘No hay dolor’
Marta Rojals
26.03.2012
-
Welcome to Ciulandpark!
Xavier Montanyà
23.03.2012
-
Reflexions des de sota l’aigua (II)
Marta Rojals
19.03.2012
-
La privatització de la seguretat
Xavier Montanyà
16.03.2012
-
Reflexions des de sota l’aigua
Marta Rojals
12.03.2012
-
'Simpathy for the devil'
Xavier Montanyà
09.03.2012
-
i força al canut?
Marta Rojals
05.03.2012
-
De Qatar a Las Vegas
Xavier Montanyà
02.03.2012
-
‘Mande?’
Marta Rojals
27.02.2012
Marta Rojals
14.10.2013
Una gent trista
Dissabte ben de matí, una ràdio demanava al portaveu de Som Catalunya - Somos España a partir de quina xifra d'assistència consideraria un èxit la concentració del 12-O de Barcelona respecte de la Via Catalana. L'home, sensiblement incòmode, es va afanyar a replicar: 'No, no, no, en aquesta lliga no hi juguem' (el pronom feble és meu). En sentir-ho, servidora, que ja es trobava pentinada al rebedor de casa per baixar a la festa nacional dels no-nacionalistes, ha de reconèixer que va perdre un pelet d'il·lusió.
Què volia dir, que 'en aquesta lliga' no hi jugaven? Era una claudicació abans d'hora? Un reconeixement que no comptaven arribar a omplir la plaça de Catalunya amb un milió sis-cents mil assistents? Aleshores vaig recordar que els nostres amics tenen una matemàtica pròpia, que la 'majoria' sempre és la seva, sigui del percentatge que sigui, i que un manifestant dels seus val per deu, per vint o pels que convingui. De manera que vaig agafar aire, i cap a la concentració hi falta gent.
Val a dir, i ara em posaré seriosa per un paràgraf a la vida, que servidora, que no és periodista ni objectiva ni re, va forçar-se a fer allò que li hauria agradat que fessin els dependentistes amb la Via Catalana: treure el cap de sota l'ala i obrir els ulls a la realitat, encara que no sigui del propi gust. Estava disposada a sortir de la 'bombolla' i comprovar si era cert que vivia en una dimensió paral·lela entre mitjans manipuladors i amistats abduïdes pels deliris d'un president boig. Estava disposada, en resum, a encarar-me amb aquella 'majoria silenciosa' que és tanta majoria i que, per a trencar el silenci --com deia el cartell anunciador-- havien llogat un DJ.
Bé, doncs malauradament la cosa no va anar bé. Servidora va arribar tard. Tard per a veure el ple. Les 160.000 persones, vull dir, 100.000 més que l'any passat, poca broma. La concentració era a les dotze, i mitja hora més tard el DJ Pulpo acomiadava la gernació: '¡Gracias por una mañana histórica!' Ja sé que el portaveu de Som Catalunya - Somos España no volia comparacions, però de segur que em deixaria dir que era com si a la Via Catalana m'hi hagués presentat a quarts de sis tocats, quan ja no hi quedava ningú. Quan vaig arribar a la zona zero baixant per un passeig de Gràcia semidesert, calculo que ja havien desallotjat més de 150.000 persones. Al metro que havia agafat abans s'hi podia patinar. Si no poden registrar el rècord d'assistència al Guinness, que provin de passar a la història amb aquesta gesta de velocitat supersònica i d'organització.
Total, que em vaig asseure a mirar els concentrats que hi quedaven. Vejam si em sé explicar: sabeu quan arriba la mitja part d'un partit crucial de Champions, que per la fesomia dels afeccionats ja pots deduir si la tenen encarrilada? Doncs això. Les cares eren de 'bueno', potser que anem tirant, no? D'anar pensant a pujar a dinar, d'anar caragolant la bandera i animar la canalla: va, que demà anirem a Port Aventura, vale? De tant en tant, a la perifèria de la plaça, algú cridava: '¡Vivaspaña!', i li tornaven rèpliques disperses com un eco llunyà. Els somriures es reservaven a les càmeres, a les lents dels objectius. Les ulleres de sol feien els rostres una mica més foscos. Una flauta peruana posava un deix malenconiós a l'estampa. No cal ser periodista per a saber percebre l'olor esclatant d'un dia de festa. No cal ser objectiu per a sentir les rialles dels infants i veure en els ulls de joves i grans l'espurna d'una esperança de futur. Vaig veure això: una gent trista. Entenc, doncs, que no s'hi valgui a fer comparacions. Segurament seria cruel. No tenen res més a oferir-nos que el seus sentiments, tan legítims com els nostres.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015