Opinió
-
Primer disparo, després apunto
Xavier Montanyà
13.12.2012
-
'Diguem prou', capítol MCMLXXXVI
Marta Rojals
10.12.2012
-
Anonymous al poder
Andreu Barnils
09.12.2012
-
Anatomia de Wert
Xavier Montanyà
06.12.2012
-
La loteria
Marta Rojals
03.12.2012
-
V de Victòria
Andreu Barnils
02.12.2012
-
Espanya ha perdut, i el periodisme, també
Xavier Montanyà
29.11.2012
-
El vot
Andreu Barnils
25.11.2012
-
Cultura d'estat, estat de la cultura
Xavier Montanyà
22.11.2012
-
Agraïts
Marta Rojals
19.11.2012
-
A mil per hora
Andreu Barnils
18.11.2012
-
Brutalitat policíaca amfetamínica
Xavier Montanyà
16.11.2012
-
Unitat de traumatologia
Marta Rojals
12.11.2012
Pere Cardús
25.11.2013
Desobeir, votar i marxar
Aquesta tríada serà com el 'veni, vidi, vici' de Juli Cèsar per al nou estat català. Arribarem a la independència perquè desobeirem les lleis i els tribunals espanyols, exercirem la democràcia i prendrem la decisió de fer el propi camí sense tuteles ni imposicions de fora. Desobeirem, votarem i marxarem --o marxaran, que nosaltres no ens mourem pas--. Tal dit, tal fet.
Tothom qui té dos dits de front –pel cap baix-- accepta que aquest procés democràtic cap a la plena sobirania ens portarà indefugiblement a un moment de ruptura amb l'estatus legal i polític actual, l'espanyol. En algun moment caldrà desobeir unes lleis per fer-ne de noves. Això explica que els qui ens volen subjectar insisteixin a dir que la democràcia és el compliment de la llei. Per bé que, en realitat, hi ha moments que la democràcia és precisament la desobediència i el trencament d'unes lleis injustes.
L'actitud incivilitzada de l'estat espanyol obliga a descartar des de fa molt de temps l'opció negociada. El sentit comú i l'aplicació més estricta del seny ens porten a la desobediència. Encara no ha passat res de concret. Fins ara, el procés ha estat declaratiu. L'hem anunciat i n'hem començat a fer els preparatius. Han arribat amenaces de tota mena de Madrid i dels seus obedients representants a Catalunya, però encara no ha anat ningú a la presó, perquè encara ningú no ha desobeït. Tot arribarà.
Les fases de l'estratègia espanyola són les següents: 1. La independència és impossible (negació). 2. La independència és un desastre (por). 3. La constitució és la democràcia (mentida). 4. La independència és fracàs; aquí teniu la tercera via i la moderació (engany). 5. La independència és il·legal (amenaça). 6. Sense permís d'Espanya, no hi ha diàleg; i sense diàleg, no es pot consultar (blocatge). 7. Qui passi de la ratlla rebrà damunt seu el pes de la llei (judicialització). 8. La independència és prevaricació (suspensió, inhabilitació i intervenció).
De les vuit fases –que no són estrictament successives, sinó que poden ser simultànies– les sis primeres poden ser contrarestades amb arguments, activisme alegre, i molta feina de desmentiment i pedagogia per a anar ampliant la base social que dóna suport a la independència. Però les dues últimes demanaran la desobediència civil i política.
Insisteixo que el nostre cas demanarà desobediència civil --n'hem sentit parlar molt i en tenim exemples prou emblemàtics--, però també caldrà desobediència política --és a dir, institucional--. Sí, s'ha dit i repetit que aquest procés no és pensat ni empès des dels partits ni les institucions, sinó que la societat n'ha pres la iniciativa i ha forçat els polítics a afegir-s'hi. Deixant de banda algunes esmenes que caldria fer a aquesta simplificació (no seríem on som sense la insistència dels partits independentistes quan hi havia ben poca societat civil organitzada que ho fos), aquest lideratge de la societat ha estat necessari i encertat fins ara, i continuarà essent-ho d'ara endavant. Però arribarà un moment, no gaire llunyà, que caldrà que desobeeixin també els polítics i, sobretot, les institucions. Aquesta és una de les raons que em fan pensar que és indispensable que ERC i, si pogués ser, ICV i la CUP, entrin a formar un govern d'unitat sobiranista per fer el trajecte que ens queda fins a la consulta i la gestió posterior del resultat.
Tant si hi ha govern d'unitat com si no, la fractura legal arribarà i tindrà conseqüències. Cal tenir-ho clar i no abandonar en cap moment la constància i el compromís. Gandhi --qui, si no?-- deia que l'únic tirà que acceptava en aquest món era la 'veueta tranquil·la' que parlava dins seu. El president Mas és a l'Índia i ha fet un homenatge a Gandhi en nom dels catalans. Seguim el seu mestratge i diguem tots junts: 'L'únic tirà que acceptem és la veueta tranquil·la que parla dins nostre.'
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015