Opinió
-
Primer disparo, després apunto
Xavier Montanyà
13.12.2012
-
'Diguem prou', capítol MCMLXXXVI
Marta Rojals
10.12.2012
-
Anonymous al poder
Andreu Barnils
09.12.2012
-
Anatomia de Wert
Xavier Montanyà
06.12.2012
-
La loteria
Marta Rojals
03.12.2012
-
V de Victòria
Andreu Barnils
02.12.2012
-
Espanya ha perdut, i el periodisme, també
Xavier Montanyà
29.11.2012
-
El vot
Andreu Barnils
25.11.2012
-
Cultura d'estat, estat de la cultura
Xavier Montanyà
22.11.2012
-
Agraïts
Marta Rojals
19.11.2012
-
A mil per hora
Andreu Barnils
18.11.2012
-
Brutalitat policíaca amfetamínica
Xavier Montanyà
16.11.2012
-
Unitat de traumatologia
Marta Rojals
12.11.2012
Marta Rojals
22.11.2007
De carn i ossos
Diu una cèlebre frase litúrgica (de perspectives plàstiques més aviat limitades) que som pols i en pols ens convertirem. Ara, vista la tirada de les altres instàncies per aquesta variant ancestral de reciclatge, actualment tenim a l'abast sortides força més imaginatives per a la pròpia anatomia, un pic li sigui arribada la data de venciment.
Hom pot ser criogenitzat, per exemple, o compactat en forma de brillant, o, per arribar on volem arribar, esdevenir un simpàtic 'espècimen' a base d'infiltracions de polímer de silicona. Les possibilitats d'aquest últim cas, que és el que aquí ens interessa, les podem veure ara mateix a l'exposició 'Bodies' que fan al Museu Marítim de Barcelona. No s’hi pot entrar i sortir-ne essent la mateixa persona, i no ho dic pel preu. Faci’n vostè la prova i ja m’ho sabrà explicar.
La mostra ofereix l'oportunitat d'examinar amb llibertat forense fins el moll de l'os d'una colla de cadàvers i més de dues-centes peces 'gran reserva' d’una gent que, no fa més de vint anys, campaven per casa seua com ara fem nosaltres. I això, al marge de prejudicis i aprensions ètico-morals, sens dubte fa reflexionar.
Fa reflexionar, primerament, i en un sentit que per prudència enllestirem de seguida, que aquest casa seua fos la República Popular de la Xina, i no Finlàndia o Santa Coloma de Gramenet. Punt tancat. Fa reflexionar, ara sí, que aquestes persones, que com vostè i com jo un dia van néixer i van tenir un nom, pel fet d'haver estat rebatejades de 'espècimens' pels textos i audioguies de la mostra, ja ens faci automàticament l'efecte que el seu destí a la vida no hagués estat un altre que el d’esdevenir 'material d’interès científic i divulgador'.
També fa reflexionar, inevitablement, fins al punt de demanar-nos per dins si ens plauria gaire o gens d’exhibir les pròpies carns en el cas que, com succeeix amb aquests 'voluntaris' pòstums, decidíssim de posar el cos a disposició d'allò que la ciència hagi de menester. I, tot i així, donat el cas, resulta que tampoc no ens hi sabem veure, amb les costelles a quatre vents. Costa d'admetre que, essent com som de polits i d'arreglats, puguem arribar a recordar tant un pòster de xarcuteria.
Perquè una cosa queda objectivament clara: la nostra realitat interna té poc a veure amb la idealització del cos humà que ens ofereixen els jocs i llibres d’anatomia, amb cors i artèries de coloraines, pulmons llustrosos, fetges per sucar-hi pa, i aquells budells magnífics, perfectament distribuïts en una graciosa ziga-zaga. En efecte: som imperfectes, vulnerables, peribles, esquarterables, i tot això ens ho fa veure un cos amb experiència vital, no pas un Míster Proper a escala, de plàstica i atlètica musculatura.
Ara, aquestes consideracions, que aspiren modestament a una mica de volada, fan riure si les comparem amb la veritable centrifugació de l'esperit que la mostra ens posa a l'abast: l'experiència única de contemplar, en una respectuosa semipenombra i un silenci còsmic, els bulbs il·luminats i en suspensió dels qui ni tan sols no van arribar a néixer, i que mai no han rebut més nom que el d'un període cronològic mesurat en setmanes. La connexió amb la transcendència, en aquesta sala, hi té fil directe: les veus s'hi apaguen com si algú molt petit, minúscul fins i tot, hi estigués dormint.
No és senzill de fer-se a la idea que nosaltres també hem estat així, de la mida d'un puny, o encara menys, d'una nou, o encara menys, d'un fesol, o que fins i tot un dia hàgim estat un bon no res dins un núvol de clara d'ou. Nosaltres, que ens tenim en tan alta consideració i que hi ha dies que no se'ns pot dir ni el bon profit, no ens ho podrem acabar. I tot plegat fa reflexionar perquè, en el fons, vostè i jo no som gaire cosa més que això, carn i ossos, i potser n’esperàvem més.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015