Opinió
-
Primer disparo, després apunto
Xavier Montanyà
13.12.2012
-
'Diguem prou', capítol MCMLXXXVI
Marta Rojals
10.12.2012
-
Anonymous al poder
Andreu Barnils
09.12.2012
-
Anatomia de Wert
Xavier Montanyà
06.12.2012
-
La loteria
Marta Rojals
03.12.2012
-
V de Victòria
Andreu Barnils
02.12.2012
-
Espanya ha perdut, i el periodisme, també
Xavier Montanyà
29.11.2012
-
El vot
Andreu Barnils
25.11.2012
-
Cultura d'estat, estat de la cultura
Xavier Montanyà
22.11.2012
-
Agraïts
Marta Rojals
19.11.2012
-
A mil per hora
Andreu Barnils
18.11.2012
-
Brutalitat policíaca amfetamínica
Xavier Montanyà
16.11.2012
-
Unitat de traumatologia
Marta Rojals
12.11.2012
Joan Mir
18.09.2007
De Cambó a Carod
L’any 1898 Espanya perdé les darreres colònies (Cuba i Filipines) i aquesta frustració féu aparèixer un pensament crític, anomenat 'regeneracionisme', que propugnava d'abandonar els somnis imperials ('encerrar bajo siete llaves el sepulcro del Cid') i posar-se a modernitzar l’estat. Cent anys després, l’objectiu del regeneracionisme s’ha assolit plenament, sense haver renunciat a la retòrica del passat gloriós (per exemple, amb el Quinto Centenario). Hi ha hagut també una línia de catalanisme de praxi enrevessada, que sempre ha trobat maneres molt sinuoses d’argumentar que l’interès de Catalunya estava més en el progrés d’Espanya que no en la sobirania del país. És des d’aquesta posició, per exemple, que Cambó criticà les propostes independentistes de Macià, i Pujol les de Colom. És un pensament paral·lel, si no subordinat, al del regeneracionisme espanyol. El pensament regeneracionista arribà a la connivència amb les dictadures (Bismark en fou un dels models), i el reformisme en devia ser la derivació més amable, que, naturalment, trobà a Catalunya la gent més decidida a practicar-lo. Miquel Roca és l’exponent més clar de l’entusiasme català per a resoldre els problemes que els espanyols troben que no tenen: amb Pujol a la Generalitat, l’Operació Reformista fou, electoralment, un èxit a Catalunya i fracassà a Espanya. I aquesta 'solidaritat' amb Espanya ha estat transversal, en bona part, del nacionalisme català (en la política ben subalterna de la Generalitat republicana no podrem destriar mai quina part correspongué a la circumspecció i quina a la fraternitat amb les esquerres espanyoles); cal dir, emperò, que probablement Macià, Barrera i Colom han estat els dirigents d’ERC que menys han patit d’aquesta ambigüitat.
El projecte de modernitzar Espanya, que ha estat una constant en el nacionalisme català majoritari del segle XX, ha fracassat definitivament en la part que havia de representar una solució dels problemes de Catalunya. I dic definitivament, perquè Espanya ja ha assolit els objectius de modernització que catalans i espanyols s’havien proposat, sense haver alleugerit, tanmateix, els problemes de Catalunya. Durant el pujolisme, els projectes català i espanyol coincidiren per primera vegada mil·limètricament: la prioritat (més proclamada per Pujol que no pels espanyols mateixos) era de modernitzar Espanya, de liberalitzar-la, d'europeïtzar-la, de treure-la de l’endarreriment econòmic, de dotar-la d’infrastructures presentables al món desenvolupat. També coincidiren, ara més estranyament, a deixar per a millors temps el desenvolupament de Catalunya, la seva economia, la seva competitivitat. Quan la prioritat acordada era d'aconseguir, per fi, el progrés d’Espanya, exigir el control de l’aeroport de Barcelona, per exemple, hauria tingut un inconvenient: tant González com Aznar l’haurien cedit (per no perdre el govern), però ho haurien considerat un xantatge de mal gust. No, aquestes coses, com bé va dir i publicar el president de la Generalitat, s’han de demanar quan els catalans ja no són necessaris per a la governabilitat de l’estat. És aleshores que, sense pressions, la generositat espanyola farà la resta.
Espanya s’ha modernitzat, ha entrat a la Unió Europea i ha crescut econòmicament, però sense necessitat de democratitzar-se (en el sentit de respectar la diversitat i l’opinió de les minories). Els patricis del catalanisme no varen preveure que la democratització podria resultar esbiaixada i tot just parcial. I la política catalana ha estat una claudicació contínua davant Espanya. Però, com que l’objectiu proposat no era la solució dels problemes de Catalunya, sinó la modernització de l’estat, cal no parlar de fracàs. Pujol, explícitament, no en reconeix cap de fracàs, encara que implícitament accepti que els resultats no foren bons i que cal canviar d’actitud. A bones hores. Amb 'vaga fiscal' ha arribat a amenaçar el president jubilat (li ve tant de nou, el paper, que no coneix ni la terminologia: 'insubmissió fiscal' és l’expressió homologada per a deixar de pagar imposts). He dit més vegades que un independentista és un nacionalista desenganyat. Costa, emperò, d'arribar a aquest estadi. A Catalunya hi ha gent que és molt poc aprenent. I mira que Espanya fa pedagogia de la millor!
I si sorprenent ha estat l’estratègia pujolista, més ho ha estat la d’ERC. Deixant de banda la possible existència d’interessos baixos i inconfessables, la política d’ERC envers el socialisme espanyol en minoria es pot sintetitzar utilitzant el concepte anacrònic de 'solidaritat de classe'. La capitulació d’ERC a Zapatero té molts de punts de contacte amb la de Companys a Negrín. Si la política de Pujol fou de solidaritat nacional (la nació catalana solidària amb l’espanyola, o, simplement, els espanyols del nord-est solidaris amb la resta), amb ERC aquesta mateixa 'solidaritat' s’explica amb les prioritats de les esquerres catalanes, que han sacrificat els interessos del país per evitar, diuen, que les dretes governin Espanya.
No sé si la política dels nacionalistes catalans ha estat la que pitjors resultats podia donar per al país, però és difícil que cap més hagués arribat a un grau tan baix en termes de dignitat, i tan alt en termes de desmoralització de la població.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015