Opinió
-
Guerra Unionista
Andreu Barnils
13.01.2013
-
Catalans a l'Alcàrria
Xavier Montanyà
10.01.2013
-
Avui per mi, demà per tu
Marta Rojals
07.01.2013
-
Un diplomàtic rebel a favor dels catalans
Andreu Barnils
06.01.2013
-
El cínic Artur i l'espiadimonis pervers
Xavier Montanyà
03.01.2013
-
Pere Navarro, paradoxal
Andreu Barnils
30.12.2012
-
Catalunya-Nigèria: Freedom for Ogoniland
Xavier Montanyà
27.12.2012
-
Bombolles de cava
Marta Rojals
24.12.2012
-
En Màrius va pet
Andreu Barnils
23.12.2012
-
Casos tancats, ferides obertes
Xavier Montanyà
21.12.2012
-
Amb Fuster, el sud també existeix
Martí Estruch Axmacher
18.12.2012
-
Matarem el gall
Marta Rojals
17.12.2012
-
Traïdors
Andreu Barnils
16.12.2012
Marta Rojals
09.12.2014
Les nines boniques que no es queixen
La setmana passada vam quedar que les nenes creixien, deixaven les nines en un racó i de sobte es trobaven que havien de ser elles, les nines. I que ho havien de ser per als jocs dels altres. Esdevenir una nina costa esforç, com esdevenir qualsevol cosa que no ets: portar els famosos 'shorts' arran de gespa, per exemple, demana una logística prèvia que, com que no s'explica mai, és com si no hi fos. Deixem el suspens per demostrar-ho, ja m'ho permetreu.
És clar: la logística de les dones es dóna per suposada. D'aquí vénen els esforços de moltes per a arribar al punt zero d'elles mateixes. El punt zero és el mínim que s'exigeix la gran majoria per encarar esdeveniments tan naturals com ara anar a la platja, sortir d'excursió —no se sap mai si acabaran inconscients i desarmades en un box d'hospital— o visitar el metge. Per sota d'aquest punt zero hi ha la dona en brut, sense condicionar, la que podries trobar-te a les quatre de la matinada del primer mes del naixement d'un fill, o el dia cent d'un apocalipsi zombi lluitant per la pròpia supervivència.
En canvi, quins són els referents de la dona 'en brut' per a les nostres adolescents? Bàsicament, les ficcions que retraten des de senyores dormint soles amb la pestanya posada i 'picardies' conjuntat, fins a aventureres en selves tropicals a qui no els creixen mai les arrels del tenyit ni els pèls de les aixelles. I no cal entrar en les revistes on la cel·lulitis, els pits caiguts o la panxa de les famoses s'acusen com a conseqüències d'una deixadesa fatal i mereixedora d'escarn públic. En fi, no tornarem als detalls de primer de sexisme: la dona-nina els té tan clars com que en aquesta vida potser no tindrà temps per a rebel·lar-s'hi: ha de portar la filla a cal pediatre, fa tard a la feina i, com que avui no està per demostrar als ulls de la secretària que on hi ha pèl hi ha alegria, es posarà uns pantalons i avall.
Total, que la dona en brut és un tabú que encara s'amaga a casa. Falten dies perquè puguem llegir un titular equivalent a 'torna el bigoti' o 'la barba és sexi' en versió femenina. Però encara n'hi ha més, amics. La nina per a vestir i maquillar té més vida subterrània. Els cicles hormonals, les menstruacions, l'avui riure i el demà plorar, allò que no sap què li passa però ai quin malestar... tot aquest gruix de vida viscuda d'aquesta manera i no pas d'una altra queda relegat a les converses íntimes entre congèneres o a les brometes fàcils entre companys de feina. Evidentment: el punt zero és el model lineal masculí, exempt de variabilitats cícliques i sensacions i dolors comparables. A les dones que comencen a sentir-les els diuen que la seua realitat, la que palpen a diari, és tan insignificant com planxar camises. El model els diu: per què sou tan complicades si tot és tan senzill?
Tornem un moment als zombis i posem-hi un 'The Walking Dead': en aquesta sèrie, les dones arrisquen la vida per trobar aliments, armes i antibiòtics, però mai no ens les mostren buscant compreses ni tampons, cosa que seria adient i naturalíssima per al seu bon desenvolupament en un context d'aquí caic, aquí m'aixeco. Ni tan sols les veiem preferir una indumentària ampla i còmoda si poden enfundar-se uns pantalons estrets. Tant se val, són només uns exemples per a dir que el fet que s'eludeixi sistemàticament la naturalesa de les dones, fins i tot quan és procedent!, fa que la menystinguem fins al punt de fer creure (a dones i també a hòmens) que senzillament no existeix. I ja ho hem dit: ser allò que hom no és costa un esforç. Les nines boniques que no es queixen només són pràctiques per a qui dirigeix el joc.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015