Opinió
-
Un manual de vida independentista
Pere Cardús
17.04.2013
-
Si és que hi ha cases d'algú
Marta Rojals
15.04.2013
-
The Witch is dead
Andreu Barnils
14.04.2013
-
L'avvocato del capo di tutti capi
Xavier Montanyà
12.04.2013
-
Sentit d’estat per a tenir veu al món
Pere Cardús
10.04.2013
-
Català de segona classe
Marta Rojals
08.04.2013
-
Necessitem un soldat Manning
Andreu Barnils
07.04.2013
-
Chinua Achebe, paraules contra el racisme
Xavier Montanyà
05.04.2013
-
Bitcoin, els diners del futur?
Andreu Barnils
31.03.2013
-
Fer bugada
Marta Rojals
25.03.2013
-
Té futur la llengua espanyola als EUA ?
Andreu Barnils
24.03.2013
-
L'ajut català als bombardeigs franquistes
Xavier Montanyà
22.03.2013
-
Una altra de superherois
Marta Rojals
18.03.2013
Joan-Lluís Lluís
29.09.2014
Defensors del sistema
Ser unionista, a Catalunya, podria semblar l'opció ideal. Si Catalunya no esdevé independent els unionistes viuran feliços d'una victòria que celebraran durant anys, ni que sigui una celebració semblant a la dels músics del Titanic quan tocaven amb els peus ja immergits dins l'Atlàntic. I si Catalunya esdevé independent també gaudiran dels beneficis de la nova prosperitat.
La gran generositat i la bellesa del projecte independentista és que si guanya el sí també se'n beneficiaran els que hagin votat no. I això encara que s'hi resisteixin. Així doncs, la conclusió lògica de tot plegat és que l'opció electoral més confortable, per als unionistes, seria l'abstenció.
En realitat, és clar, les coses no aniran així. I la certesa de viure millor no sempre és un argument suficient per a decidir el vot. Hi ha una teoria de psicologia social anomenada 'Teoria de justificació del sistema' que explica com certes persones defensen un sistema tot i sabent que les perjudica, quan en depenen directament o quan, simplement, creuen que s'ha de perpetuar pel sol fet d'existir. Aquesta teoria fa possible d'entendre, per exemple, com tants electors britànics van voler mantenir al poder Margaret Thatcher durant tants anys, tot i que la seva política els perjudicava directament: encarnava el sistema molt millor que els laboristes. Més enllà de les eleccions, és ben probable que un dels àmbits en què s'activi més aquest reflex sigui l'àmbit del marc nacional, com ho han demostrat quebequesos i escocesos.
Al Quebec i a Escòcia, les raons de la victòria del no en els referèndums respectius són diverses i no sempre coincidents, però tenen en comú la por aplicada a la franja d'edat tradicionalment més conservadora de la població. És sabut que a tots dos països una majoria de votants de més de seixanta-cinc anys van decantar-se pel no pel temor de perdre la pensió. Així doncs, d'ara endavant, a Catalunya, cal considerar que l'assemblea sectorial de l'ANC estratègicament més important és Jubilats per la Independència.
Ara, també podria ser que l'explicació del vot negatiu --'tinc por de perdre la meva pensió'-- sigui, en el fons, un pretext. L'argument fàcil per a no haver de reconèixer que la raó real al no és més obscura i menys identificable: la defensa mecànica i irracional del sistema. Això que existeix deu haver d'existir per sempre. En si mateixa, la independència de Catalunya no ha de servir per a canviar-ho tot, ni tampoc perquè tot continuï igual: ha de servir per a decidir-ho tot. Però algunes persones tenen pànic a la idea d'haver de decidir i, posades entre l'urna i la paret, es poden decantar pel no com a opció que més s'assembla a la de no decidir res. A qualsevol edat i amb por per les pensions o sense.
Així doncs, tenir raó no és suficient per a guanyar, com ho acaben de demostrar, dolorosament, els escocesos. Disposar d'una majoria favorable a les enquestes tampoc no és cap garantia contra un vot real diferent quan s'albiri el moment decisiu. I si bé molts dels que votaran per la independència són motivats pel desig de desfermar un canvi colossal, alguns altres ho farien per raons exactament oposades: necessitaran entendre la independència com una conservació i la dependència a Espanya com una deriva. I quan Catalunya sigui independent passarà aquest petit miracle: els mateixos que ara pretenen que la independència és impossible afirmaran que era inevitable. No seran necessàriament de mala fe ni oportunistes, seran, com ara i sempre, defensors del sistema.
La independència de Catalunya s'ha de guanyar contra un estat hostil i els seus esbirros locals i contra la premsa més venuda però també contra uns mecanismes mentals d'arrels antigues i profundes que poden activar-se en un nombre important de ments d'electors. El mèrit d'haver-ho aconseguit, al final, serà immens i això fa la feina engrescadora, no?
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015