Opinió
-
La fórmula de l'èxit de la independència
Pere Cardús
08.05.2013
-
Viure sense por
Marta Rojals
06.05.2013
-
Els economistes, els capellans d'ara
Andreu Barnils
05.05.2013
-
Visca la Françafrique lliure!
Xavier Montanyà
03.05.2013
-
Contra el simplisme, virtut republicana
Pere Cardús
01.05.2013
-
'O sea'
Marta Rojals
29.04.2013
-
La impressionant història dels Guastavino
Andreu Barnils
28.04.2013
-
El saltataulells va nu
Xavier Montanyà
26.04.2013
-
George Orwell i els porcs
Andreu Barnils
25.04.2013
-
Un senyor digne de Catalunya amb un sol rialler
Pere Cardús
24.04.2013
-
Pim-pam-pum
Marta Rojals
22.04.2013
-
La nostra amiga es diu revolució
Andreu Barnils
21.04.2013
-
L'anarquisme, fet diferencial català
Xavier Montanyà
19.04.2013
Marta Rojals
09.12.2014
Les nines boniques que no es queixen
La setmana passada vam quedar que les nenes creixien, deixaven les nines en un racó i de sobte es trobaven que havien de ser elles, les nines. I que ho havien de ser per als jocs dels altres. Esdevenir una nina costa esforç, com esdevenir qualsevol cosa que no ets: portar els famosos 'shorts' arran de gespa, per exemple, demana una logística prèvia que, com que no s'explica mai, és com si no hi fos. Deixem el suspens per demostrar-ho, ja m'ho permetreu.
És clar: la logística de les dones es dóna per suposada. D'aquí vénen els esforços de moltes per a arribar al punt zero d'elles mateixes. El punt zero és el mínim que s'exigeix la gran majoria per encarar esdeveniments tan naturals com ara anar a la platja, sortir d'excursió —no se sap mai si acabaran inconscients i desarmades en un box d'hospital— o visitar el metge. Per sota d'aquest punt zero hi ha la dona en brut, sense condicionar, la que podries trobar-te a les quatre de la matinada del primer mes del naixement d'un fill, o el dia cent d'un apocalipsi zombi lluitant per la pròpia supervivència.
En canvi, quins són els referents de la dona 'en brut' per a les nostres adolescents? Bàsicament, les ficcions que retraten des de senyores dormint soles amb la pestanya posada i 'picardies' conjuntat, fins a aventureres en selves tropicals a qui no els creixen mai les arrels del tenyit ni els pèls de les aixelles. I no cal entrar en les revistes on la cel·lulitis, els pits caiguts o la panxa de les famoses s'acusen com a conseqüències d'una deixadesa fatal i mereixedora d'escarn públic. En fi, no tornarem als detalls de primer de sexisme: la dona-nina els té tan clars com que en aquesta vida potser no tindrà temps per a rebel·lar-s'hi: ha de portar la filla a cal pediatre, fa tard a la feina i, com que avui no està per demostrar als ulls de la secretària que on hi ha pèl hi ha alegria, es posarà uns pantalons i avall.
Total, que la dona en brut és un tabú que encara s'amaga a casa. Falten dies perquè puguem llegir un titular equivalent a 'torna el bigoti' o 'la barba és sexi' en versió femenina. Però encara n'hi ha més, amics. La nina per a vestir i maquillar té més vida subterrània. Els cicles hormonals, les menstruacions, l'avui riure i el demà plorar, allò que no sap què li passa però ai quin malestar... tot aquest gruix de vida viscuda d'aquesta manera i no pas d'una altra queda relegat a les converses íntimes entre congèneres o a les brometes fàcils entre companys de feina. Evidentment: el punt zero és el model lineal masculí, exempt de variabilitats cícliques i sensacions i dolors comparables. A les dones que comencen a sentir-les els diuen que la seua realitat, la que palpen a diari, és tan insignificant com planxar camises. El model els diu: per què sou tan complicades si tot és tan senzill?
Tornem un moment als zombis i posem-hi un 'The Walking Dead': en aquesta sèrie, les dones arrisquen la vida per trobar aliments, armes i antibiòtics, però mai no ens les mostren buscant compreses ni tampons, cosa que seria adient i naturalíssima per al seu bon desenvolupament en un context d'aquí caic, aquí m'aixeco. Ni tan sols les veiem preferir una indumentària ampla i còmoda si poden enfundar-se uns pantalons estrets. Tant se val, són només uns exemples per a dir que el fet que s'eludeixi sistemàticament la naturalesa de les dones, fins i tot quan és procedent!, fa que la menystinguem fins al punt de fer creure (a dones i també a hòmens) que senzillament no existeix. I ja ho hem dit: ser allò que hom no és costa un esforç. Les nines boniques que no es queixen només són pràctiques per a qui dirigeix el joc.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015