Opinió
-
La fórmula de l'èxit de la independència
Pere Cardús
08.05.2013
-
Viure sense por
Marta Rojals
06.05.2013
-
Els economistes, els capellans d'ara
Andreu Barnils
05.05.2013
-
Visca la Françafrique lliure!
Xavier Montanyà
03.05.2013
-
Contra el simplisme, virtut republicana
Pere Cardús
01.05.2013
-
'O sea'
Marta Rojals
29.04.2013
-
La impressionant història dels Guastavino
Andreu Barnils
28.04.2013
-
El saltataulells va nu
Xavier Montanyà
26.04.2013
-
George Orwell i els porcs
Andreu Barnils
25.04.2013
-
Un senyor digne de Catalunya amb un sol rialler
Pere Cardús
24.04.2013
-
Pim-pam-pum
Marta Rojals
22.04.2013
-
La nostra amiga es diu revolució
Andreu Barnils
21.04.2013
-
L'anarquisme, fet diferencial català
Xavier Montanyà
19.04.2013
Julià de Jòdar
18.10.2006
Antic, melindrós, i perdedor
De les innombrables demostracions de menyspreu a la gent que han donat els polítics catalans des que es va acabar la subhasta de l'estatut, la de Montilla al seu electorat de llengua espanyola és la més ximple. A més de semblar antiga, melindrosa i perdedora.
És antiga perquè la disputa de les llengües, pensada per a remoure del seient 'l'immigrant' que va venir fa quaranta o cinquanta anys (o els seus fills, o els seus néts en edat de votar), no dóna rèdits polítics a ningú. Al Principat, la batalla de la normalització del català es perd al carrer, i encara volen que ens acontentem amb el català oficialitzat mentre assistim, impotents, a la liquidació progressiva com a llengua vehicular a les grans ciutats, començant per la capital. (Algú recorda que Joan Sales va escriure a Joan Coromines que quan l'espanyol dominés per 50+1 a Barcelona el país era perdut?)
I, com en tota batalla, el perdedor sempre deixa pas al guanyador, que són les masses que encara anomenen 'immigrants' (quan, subjectivament, s'han comportat com a 'estranyes' al país) i que, sota la protecció de la 'marca España', han practicat una resistència altiva contra la normalització, atiades per la demagògia populista dels pescadors de vots que identificaven 'català' amb 'burgesia', bo i aprofitant la mansuetud possibilista del pujolisme, limitat a fer lleis i a inventar eslògans per a no trencar el país. Ara el país no és trencat, sinó resignat.
També és melindrosa, la posició de Montilla, perquè toreja un bou afaitat i cansat d'aguantar, des de l'any 80, 'pegapases' com Acosta Sánchez, Amando de Miguel, o Jiménez Losantos, que ja han passat per caixa a preguntar 'qué hay de lo mío'. Si Montilla fos realment d'esquerres, hauria de parlar d'espai nacional i de reproducció social en temps de globalització, imperis regionals i migracions, quan la pinça que ens atenalla pot posar fi, a la vegada, al país ideal i al país real, deixant-nos definitivament fora del món.
I és perdedora, l'aposta de Montilla, perquè, si la gent del Baix Llobregat, del Vallès, o de Tarragona, hagués d'agafar el candidat del PSC d'exemple ('Tots som Montilla'), que es pensa que el triarien, quan el veuen parlar català la mar de tranquil, amb aquella pinta de director de sucursal de la Caixa, a la televisió, amb els seus col·legues, o amb els poders econòmics?
Aquest personal al qual apel·la Montilla, ja no vota en clau de llengua, sinó en clau menfotista. Vol dir que els és igual qui guanyi o deixi de guanyar a Catalunya, mentre España rutlli, i gaudeixin de les delícies d'aquesta societat que els centrifuga fins a convertir-los en ciutadans despullats de Catalunya.
El rebombori mediàtic del debat en castellà amb el candidat nacionalista per a tot Espanya és una cortina de fum de Montilla per a no haver d'abordar en profunditat el tema cabdal de com es promou, des de l'esquerra, la consciència necessària per a canviar la posició dins la societat catalana dels qui, 'nacionals' o 'forans', han tingut la sort que els toqués la grossa de ser pobres. Ara, si allò que cal és que tothom es digui neoliberal amb la boca petita, sota la llei del més fort, calia haver avisat, perquè això ja és tot un programa de formació de consciència. Així també sabríem que la polaritat dreta-esquerra és un 'tongo' més de la nostra particular lluita lliure a l'americana.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015