Opinió
-
Sí, però no, però no, però sí
Marta Rojals
01.07.2013
-
Mai més pal de paller
Andreu Barnils
30.06.2013
-
Torracollons per exigències del guió
Pere Cardús
26.06.2013
-
'Recuerdo' d'Espanya
Marta Rojals
24.06.2013
-
Carme Junyent: 'Jo no faria servir el concepte llengua oficial'
Andreu Barnils
23.06.2013
-
Debats que no toquen?
Pere Cardús
19.06.2013
-
Desestructures d’estat
Marta Rojals
17.06.2013
-
Moltes gràcies, Carmen Pérez
Andreu Barnils
16.06.2013
-
Junqueras president?
Pere Cardús
12.06.2013
-
L'home llest
Marta Rojals
10.06.2013
-
Yuval, soldat de Jerusalem
Andreu Barnils
09.06.2013
-
Per què no brindaré el dia de la independència
Pere Cardús
05.06.2013
-
Sí, senyor, oi tant, senyor
Marta Rojals
03.06.2013
Xavier Montanyà
03.02.2012
L’enigma de l’esquizofrènica transició
Un dia van demanar a Salvador Dalí: si s’incendiés el Museu del Prado, i només pogués salvar-ne una obra, quina seria? Ell respirà a fons cerimoniosament, esbatanant els ulls d’aquella manera, i d’un cop sec, com fuetejant amb ràbia l’entrevistador, va dir: 'L’aire contingut a "Las Meninas" de Velázquez.' Clavat. Precís. Segur. Brillant. Aquesta és la primera cosa que em va venir al cap, quan vaig poder alliberar els meus ulls de l’atracció hipnòtica d’aquella foto. O de l’aire que s'hi contenia. És al MACBA a l’extraordinària exposició sobre el Centre Internacional de Fotografia de Barcelona (1978-1983). És de la sèrie 'El Mental', realitzada pels fotògrafs Jesús Atienza, Pep Cunties i Eduardo Subías, l’any 1980, sobre l’Institut Mental de la Santa Creu.
No recordo haver estat mai tan visceralment atret i intrigat per una foto. Era una sensació nova, acompanyada d’un sentiment de desolació, com un calfred a l’ànima. Jo no he estat mai en aquell manicomi, però l’aire m’és familiar, com si hi hagués estat en un altra vida. Kafka deia que fotografiem coses per foragitar-les de l’esperit. Aquesta foto de l’any 1980 és el foragitat: el que no volíem o no sabíem veure. L’enigma de la transició. Des d’aleshores, en el nostre esperit, hi perviuen els interrogants, que creixen com monstres. La foto que avui ens arriba d’aquell passat és una revelació. Conté totes les respostes. És infinita. Com un joc de miralls etern.
Blanc i negre. Sensació de fred i de soledat. Espai vigilat, manca de llibertat. És una sala gran, un espai comú del manicomi. També podria ser un col·legi, un convent, una presó, una caserna o un hospital. Avui seria un museu. Al mig, frontal, hi ha un gran finestral molt elevat. Per a obrir-lo cal enfilar-se a un tamboret. Porticons oberts de bat a bat. Al carrer potser fa sol, però els raigs no hi entren. Dos sofàs grans de skay i dos bancs d’església, encarats per a reunir-se a conversar. O mirar-se. Assegudes als sofàs, dues dones vulgars, d’aquelles que es desaven el mocador a la màniga. Vestits senzills, faldilla i jersei. Els cabells llisos, pentinats enrere, com els homes. Miren a terra, capficades en el seu món particular. L'una ens dóna l’esquena. O el clatell. L’altra seu a la punta del segon sofà, de perfil, amb les mans recollides a la falda. A prop seu, com una amiga que els volgués explicar alguna cosa, treu el cap una estufa de butà rudimentària. Una simple bombona amb rodes i una placa infraroja al damunt. L’aire s’intueix resclosit, gèlid. Ferums de lleixiu, 'vicksvaporub', bullit de col i colònia a lloure floten entre vapors de gas butà, d’aquells que fan venir mal de cap.
A l’esquerra, hi ha un mirall de paret. Gran. Vertical. S’hi reflecteix la imatge d’un jove, d’esquena a les dones i al finestral. Dret, amb les mans als malucs, com el torero que acaba de matar el toro. Els cabells, l’abric, la postura… deu ser el fotògraf. Mira cap a l’esquerra, lluny, molt més enllà del marge de la foto. A la dreta de l’escena hi ha una tauleta de televisió, de potes molt llargues i escanyolides, més altes que una persona. De les que hi havia a bars i casinos de poble. A sobre, presidint des del púlpit, un televisor d’antena de banyes. És engegat. A la pantalla, l’aparició casual d’un home amb bigoti, ulleres grosses de pasta, cabells engominats i una mica llargs. Duu el coll de la camisa per damunt de l’americana. Té les mans plegades a l’alçada de la boca i amb l’esquerra sosté una cigarreta. És com si parlés a les dues dones d’allà baix. Les fulmina amb els seus immensos ulls de miop. Les boges no l’escolten, no l’entenen, fan com si no hi fos. Ni s’immuten. Fa molts anys que ni parlen ni escolten. Tenen la vista al·lucinada, clavada a terra, a l'espera d’un senyal misteriós, com si aquell home els fes por. L’home és en Joan Fuster.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015