Opinió
-
Un reclús s’ha suïcidat
Xavier Montanyà
06.12.2013
-
Enganyar la gana
Marta Rojals
02.12.2013
-
El servei d’intel·ligència de Catalunya
Pere Cardús
02.12.2013
-
Un model antic
Andreu Barnils
01.12.2013
-
Albert Camus, Lluís Companys i els llibertaris
Xavier Montanyà
29.11.2013
-
'Moltes gràcies a todos'
Marta Rojals
26.11.2013
-
Desobeir, votar i marxar
Pere Cardús
25.11.2013
-
La força vital de 'Vint i Ramon Barnils'
Andreu Barnils
24.11.2013
-
Shell, la gran mentida
Xavier Montanyà
22.11.2013
-
Sobre xampinyons, nous inversors i vells errors
Marta Rojals
19.11.2013
-
Quatre hipòtesis per al 2014
Pere Cardús
18.11.2013
-
Un gol per l' "Esquadra"
Andreu Barnils
17.11.2013
-
Boicot al partit Guinea-Espanya
Xavier Montanyà
13.11.2013
Xavi Sarrià
28.11.2014
Llegir i escriure en català
La setmana passada vaig assistir a un dels molts debats de la Plaça del Llibre que es va fer a l'Octubre CCC de València. Aquesta fira del llibre en català va nàixer l'any passat per seguir la tradició de celebrar l'aniversari de la publicació del 'Tirant lo Blanc', el 20 de novembre de 1490. Un gran clàssic de les nostres lletres que simbolitza les glòries perdudes a qui cantaven els romàntics del segle XIX en ple procés d'enfonsament lingüístic i literari. 524 anys després, les coses estan com estan. No som un museu, com creien aquells romàntics que esdevindríem, i de fet hem remuntat d'una manera més aviat esperançadora. Però no podem negar la realitat: a casa nostra, els índexs de lectura en català són ben tristos. Si el món del llibre en general ja està tocat, imagineu-vos el llibre en català i, encara més, el llibre en català al País Valencià. I ara que fa un any del tancament de RTVV, cada vegada és més evident que ens cal una televisió pública per combatre, per exemple, el fet que només arribem a un 4% de lectors en la nostra llengua. Encara que, posats a ser realistes, també em sembla ben alarmant que el mateix índex de lectors habituals en català al Principat siga només del 22% —tot i que també s'ha de dir que els qui llegeixen ocasionalment en la nostra llengua fan pujar considerablement el percentatge.
En el debat a què em referia s'apuntaven un seguit de mancances greus sobre polítiques actives, recursos econòmics o visibilitat pública —a València, per exemple, hi ha espais en què la prestatgeria de llibres en anglès en fa dos de la de català. És el peix que es mossega la cua. Tenint en compte aquest panorama, també es va llançar una altra pregunta a l'aire que, personalment, sempre m'ha cridat l'atenció: per què hi ha una massa de gent jove escolaritzada en la nostra llengua que ompli concerts de música en català però no participa en el món dels llibres? La resposta és complexa. Ara, crec que és més determinant el fet que una part ben important dels nostres joves percep els llibres en català com 'allò que estudie' i no com 'allò que m'agrada'. És a dir, els costa —ens costa també a la meua generació— de veure'ls com una eina útil per a expressar-se, emocionar-se, evadir-se, socialitzar-se, construir una identitat, aprendre del món o créixer com a persones. Un fet que s'agreuja amb la minorització i els prejudicis que arrossega la nostra llengua. Cal que hi reflexionem.
Podem polemitzar sobre els aspectes a millorar i les responsabilitats que tenim cadascun de nosaltres. I és ben profitós. Però encara ho és més que sumem i tractem d'abordar aquest problema amb la imaginació i el compromís demostrat. I sempre parlem de llegir, però a mi m'agradaria remarcar la necessitat que els joves escriguen. En aquest sentit, el premi Sambori—amb la participació de més de setanta mil alumnes— és una iniciativa extraordinària que hauríem de ser capaços d'extrapolar fora de l'aula. Perquè hem d'aconseguir que solten l'amarratge i que escriguen sobre allò que vulguen i de la manera que vulguen. Experimentant i transgredint, si ho creuen necessari. No fan això amb la música? No va d'això la cultura? No és així com se n'aprèn? La tècnica sempre ha d'estar al servei de l'emoció. Però d'això, no te n'adones fins que no et passes anys i anys equivocant-te i corregint-te. De vegades es fa complicat. Però s'ha de provar. Ho han de provar. Al paper i a la pantalla. I si els agrada, hem de propiciar que naveguen sols pels oceans que nosaltres desconeixem. Perquè, encara que l'essència de la literatura sempre serà la mateixa, les noves generacions sabran actualitzar les formes i els continguts per apuntar directament al cor de les seues inquietuds.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015