Opinió
-
Jaume
Andreu Barnils
30.03.2014
-
Per fer una truita s'han de trencar els ous
Pere Cardús
27.03.2014
-
'¿Al perro le habláis en catalán?'
Marta Rojals
25.03.2014
-
Qui crea els diners?
Andreu Barnils
23.03.2014
-
Carme Forcadell, in prison
Pere Cardús
20.03.2014
-
Carme Forcadell, a la presó
Pere Cardús
20.03.2014
-
El Photoshop de l’ànima
Marta Rojals
17.03.2014
-
Jo votaré Jordi Martí
Andreu Barnils
16.03.2014
-
Contra la unitat
Pere Cardús
13.03.2014
-
Remena, nena
Marta Rojals
11.03.2014
-
El senyor Miguel, ambaixador
Andreu Barnils
09.03.2014
-
Tant sí com no, independència
Pere Cardús
06.03.2014
-
El Gobierno té un pla (també hidrològic)
Marta Rojals
04.03.2014
Xavier Montanyà
24.05.2011
La revolta dels sense nom
Les concentracions de les places em semblen un dels fenòmens socials més importants d'aquests darrers temps. Tant de bo la força i la unitat aconseguides no es dissolguin amb el temps. Tant de bo que, de les assemblees, en sorgeixi un plec de demandes concretes, urgents, i un pla per a reclamar-les als qui teòricament ens haurien de representar. Els polítics, per a entendre'ns. Tant de bo que a les futures concentracions anunciades, s'hi sumi més gent. La protesta hauria d'esdevenir demanda concreta, exigència.
Són ja tants anys d'escepticisme que, fins i tot costa de creure això que veiem i vivim. Ja era hora! Semblava que ja érem fòssils, ciutadans atemorits, mesells, insolidaris amb por de perdre allò que ens donen, sense ànim de reclamar allò que ens deuen. Que és nostre.
A les places hi ha imaginació, fermesa, organització, respecte, alegria. La força, la convicció, que dóna la unitat i la transmissió d'experiència entre generacions. La barreja és molt interessant. Que duri. Que es transformi. No calen capitostos, però sí portaveus sòlids de la veu 'dels sense nom, els qui no som ningú', que deia Joan Garcia Oliver. Els polítics han deixat de representar-nos. És el sentiment de molts. I torna, per molts anys, la dreta més cavernària. No hi ha res a fer. Per tant, autogestionem-nos. Deixem-ho clar. Diguem-ho ben alt.
'Aquesta transició no serà modèlica', diu un cartell de la plaça. Tant de bo. Abans de la crisi econòmica, de la bombolla immobiliària i de l'estafa de les hipoteques que molts ja no poden pagar, va haver-hi una altra estafa, la fundacional. El famós pacte de transició entre franquistes i antifranquistes. Amb la llei de punt final de l'amnistia i la supervivència de l'estat franquista, això sí, adaptat al model democràtic, però amb els poders fàctics en actiu: la magistratura, els cossos de seguretat i d'intel·ligència, els polítics franquistes i els seus descendents, els que ara acaben d'arrasar a les municipals i autonòmiques de tot l'estat. Hem tornat a la casella de partida, com en el joc de l'oca? Si així fos, benvinguts siguin Bildu, les CUP, i les concentracions a les places. Si així fos, fem-ho bé. Prou d'hipotecar els drets socials i laborals. Prou de ficció. Demanem el tot. Que no ens segrestin més la nostra voluntat política i social. Els partits i els sindicats estàndard estan en crisi de fa temps. Són una farsa, una bastida que se superposa a l'edifici de l'estat, per restaurar-ne la façana. Prou de bastides. Fora paletes, pintors i guixaires. Que se'n vagin a dormir i que ens deixin intervenir.
Tant de bo tot això no es dilueixi. És el que ells esperen, que la gent es cansi, que torni a casa. I així podran ocupar de nou la plaça, prendre el sol i donar veces als coloms.
No tenen sentit del ridícul? L'altra nit, el circ electoral televisiu, per contrast al que havia vist a la plaça, em semblava més real, més nítid i, per tant, més esperpèntic. Les alegries dels estrafets del PP...! Era com si tots els personatges de les Menines s'haguessin pres un àcid. Inclosa la Maribàrbola i el Rei. I els polítics catalans al plató d'en Cuní, amb corbateta rosa, vinga repapiejar: que si 'hem d'escoltar la gent', que si 'jo no sóc xenòfob i tu sí', que si 'jo et felicito', que si 's'obre un període de reflexió'... que si... Au, a dormir! Que durin les concentracions. Així es veuen encara més ridículs, amb la seva corbateta i els seus diagrames de formatgets i tendències de vot. Orquestra de cecs. Desafinen. Serà tot un miratge?
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015