Opinió
-
Dues banderes per a la mateixa Espanya
Joan-Lluís Lluís
23.06.2014
-
La Caixa, parlem?
Andreu Barnils
22.06.2014
-
Com van esclafar un país
Xavi Sarrià
20.06.2014
-
Grinyol històric
Pere Cardús
19.06.2014
-
'N'hi ha que haver-hi' més hores de castellà
Marta Rojals
17.06.2014
-
Surt Navarro, entra Reuters?
Andreu Barnils
15.06.2014
-
La bèstia malferida
Xavi Sarrià
13.06.2014
-
No subestimem el poder de l'antic règim
Pere Cardús
12.06.2014
-
T’atreveixes a ser milionari?
Marta Rojals
10.06.2014
-
Vint-i-vuit quilòmetres per una profecia
Joan-Lluís Lluís
09.06.2014
-
Rubí, independentista
Andreu Barnils
08.06.2014
-
Canviar el demà
Xavi Sarrià
06.06.2014
-
Les preguntes pertinents de Joan Sales
Pere Cardús
05.06.2014
Andreu Barnils
16.04.2007
L'home d'acció
Blanco, l'home es deia Blanco. Diuen que era molt discret i educat, que parlava poc amb els veïns. De fet, intimava amb prostitutes i prou. A l'anarquista Blanco, li convenia de passar desapercebut. Era un home d'acció: durant els anys vint circulava pel país, de poble en poble, assassinant patrons d'empreses. Res de nou. Però la cosa curiosa és que sempre viatjava acompanyat de la seva biblioteca particular. Per fer la seva feina es desplaçava carregat amb desenes de llibres. Aquest és un dels cent personatges i més que es descriuen de passada a les memòries 'El Eco de los Pasos' (Ed. Pilar Sierra, 2007), l'autobiografia del cap de la CNT, Joan Garcia Oliver (Reus, 1901-Mèxic, 1980), que s'acaba de reeditar. Però sols es pot comprar a través d'internet (www.llibreteria.org).
Si allò que es vol és reforçar el tòpic que lliga anarquisme amb violència els lectors superficials ho tenen fàcil: Garcia Oliver hi explica la seva intervenció en atupades durant vagues, l'assassinat del president espanyol Eduardo Dato, l'intent fallit de fer això mateix amb Alfons XIII a París, atemptats a les clavegueres de Barcelona, tortures rebudes, robatoris. Com el descriu la vella cançó, Garcia Oliver 'era una bala negra que apuntava al poder'. Poca broma, aquest pàkharo: Garcia Oliver va ser guàrdia personal del Noi del Sucre, fundador del grup d'acció Los Solidarios (amb Durruti i Ascaso), assessor militar de Francesc Macià, cap pensant del Comitè de Milícies Antifeixistes i, per últim, ministre de Justícia espanyol al govern de Largo Caballero. Va morir, de vell, exiliat a Mèxic. Abans, coix després d'un accident, acompanyat per l'espectre del seu únic fill mort i la seva dona, va escriure un llibre que m'ha quedat a dins. Per les coses que explica. Per la mala bava amb què les explica. I perquè, tot i ser un llibre possiblement dens, explica coses que ningú no m'havia explicat abans.
Gràcies a ell sé qui van ser els Arlequins Blaus, el Rebombori del Pa i la Balbina Pi. És saber que abans els treballadors anaven a buscar feina al sindicat (i no a l'empresa). És descobrir vagues de cambrers que lluitaven per la desaparició de les propines ('volem sou dignes, no propines'). Sé, per fi, que no sols hi ha àcrates violents: també hi ha els anarquistes allunyats del tot de la idea que tenim d'un punk. Gent que fugia del vici, de l'alcohol, de l'església, dels jocs de cartes. Seriosos, callats, discrets, es prenien la Idea religiosament, vivint la puresa del fanatisme. És veure Eugeni d'Ors intentant d'ingressar a la CNT, és veure Josep Tarradellas coquetejant-hi, és veure Lluís Companys defensant-la com a advocat, és veure la cara fosca de la pulcra, neta i refinada burgesia catalana, pagant, ella també, sicaris a sou. És veure l'immens formiguer del món àcrata des de dins, amb les seves masies barcelonines convertides en estatges, els seus líders gitanos, les seves cançons, la seva musa Balbina Pi. És veure, també, els draps bruts de la CNT. Garcia Oliver, en la monumental obra de 650 pàgines, no perdona i, menys encara, els seus.
És veure que els avis de la tribu no van fer sols la guerra. Alguns van fer la revolució. És, en definitiva, veure la història d'aquest país amb uns altres ulls, amb una mirada que ja no et deixa mai. És aprendre una lliçó vital: aquest món es pot canviar. Però no pas llegint llibres i prou.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015