Opinió
-
El franquisme que no se n'ha anat mai
Xavi Sarrià
12.12.2014
-
De l'eufòria a la brega: un procés ondulant
Pere Cardús
11.12.2014
-
Les nines boniques que no es queixen
Marta Rojals
09.12.2014
-
No es pot tenir tot
Joan-Lluís Lluís
08.12.2014
-
La 'via Claver'
Andreu Barnils
07.12.2014
-
La fi de RTVV: neoliberalisme, espanyolisme i valencianofòbia
Xavi Sarrià
05.12.2014
-
La decepció i la possible solució
Pere Cardús
04.12.2014
-
I un Ken amb panxa cervesera?
Marta Rojals
02.12.2014
-
Rajoy visita un hotel de cinc estrelles
Andreu Barnils
30.11.2014
-
Llegir i escriure en català
Xavi Sarrià
28.11.2014
-
Objectiu: suspendre l'autonomia
Pere Cardús
27.11.2014
-
Rayo Vallecano 1 – Estat del benestar 0
Marta Rojals
25.11.2014
-
Premsa neofranquista i complex d’inferioritat
Joan-Lluís Lluís
24.11.2014
Xavier Montanyà
03.05.2013
Visca la Françafrique lliure!
Són temps d'homenatges a històrics repressors quadribarrats, i d'operatius policíacs estratosfèrics --quasi militaritzacions--, més propis del desplegament d'extres en un film de marcians invasors que no d'una jornada de l'1 de Maig. En aquest context d'orgull èpic i 'marcamenta' de paquet, o de màscara antigàs, la foto d'uns soldats de l'exèrcit francès, catalans de Perpinyà, amb la bandera catalana, al mig del desert de Gao (Mali), he fet efecte. Res a dir. Són ben lliures de sentir-se orgullosos de participar en aquella guerra neocolonial. Hi ha gent per a tot.
Com ja vaig escriure, aquella intervenció es va decidir sense debat real entre l'executiu i el parlament i, encara menys, amb el poble francès. I, a banda que els grups islamistes constituïen una amenaça per als malians, hi havia molts altres elements en joc, dissimulats amb arguments poc convincents, com ara 'restablir les institucions legítimes', o la 'sobirania maliana', o la 'lluita contra el terrorisme', si es té en compte el suport francès a molts dictadors de la zona, i com s'ha ignorat tot allò que ha succeït a Mali en el passat. I una raó de molt de pes són els interessos de les multinacionals energètiques franceses a la zona.
La foto dels perpinyanesos al desert m'ha dut records. França ha dit moltes coses ben discutibles per a justificar la intervenció. Una de les més sonades, i que ha passat prou desapercebuda a la Catalunya del sud, va ser unes declaracions, a France2, de Harlem Désir, primer secretari del Partit Socialista francès. Era a final de gener, en plena invasió. L'home, en un esforç de vendre la guerra pel costat humanitari, va dir: 'Just abans d'aquesta emissió era a Montreuil, on organitzàvem una reunió de solidaritat amb el poble de Mali, i he vist homes i dones, originaris d'allà, que a la vegada estaven inquiets pel seu país, com podien haver-ho estat els refugiats espanyols o alguns altres, que van ser acollits a França en el moment en què el seu país travessava drames i guerres, però que, al mateix temps, estan orgullosos de la solidaritat de França, que estan alleujats, que estan agraïts.'
Aquestes paraules van indignar les famílies dels refugiats republicans de 1939. L'Association pour le Souvenir de l'Exil Républicain Espagnol en France (ASEREF), i moltes altres, van acusar Harlem Désir d'haver volgut reescriure la història. D'haver segrestat l'exili antifranquista del 39 per justificar la guerra neocolonial francesa a Mali. Van tornar a explicar que si els refugiats republicans havien trobat solidaritat a l'estat francès, venia del poble, i no de les autoritats que els havien 'acollit'. I recordaven, per enèsima vegada, que els republicans van ser rebuts com a xusma infecciosa, bandits; i que foren tancats en camps de concentració a les platges, envoltats de filats, en condicions infrahumanes, separats de les parelles i els fills. Que els van fer fer de carn de canó contra els nazis. Que va haver-hi centenars de deportats a Mauthausen, etc. El rebombori contra Harlem i el PS va ser colossal.
La tergiversació de la història és una constant, com més va més utilitzada per justificar el present. El debat és permanent. La història és un dels camps de batalla on convé ser present i actiu, per a impedir la manipulació del relat. La cosa pitjor, però, és el desconeixement. L'amnèsia del passat absol completament el present.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015