Opinió
-
Kosovë i nosaltres: una victòria compartida
Vicent Partal
23.07.2010
-
Esquerra i la Solidaritat
Vicent Partal
22.07.2010
-
Ens criden
Vicent Partal
21.07.2010
-
Carrer Ciutat
Vicent Partal
20.07.2010
-
Òmnium
Vicent Partal
19.07.2010
-
Si els blocs ens ajuden
Vicent Partal
15.07.2010
-
Mas juga amb foc
Vicent Partal
14.07.2010
-
La recepta es diu democràcia
Vicent Partal
13.07.2010
-
El futbol, que se'l queden ells
Vicent Partal
12.07.2010
-
Del milió i mig als seixanta-vuit
Vicent Partal
11.07.2010
-
Es pensen que som esclaus
Vicent Partal
10.07.2010
-
Un curs només
Vicent Partal
09.07.2010
-
Futbol? Tranquils
Vicent Partal
08.07.2010
Vicent Partal
14.12.2011
Al final hi ha una persona
Hem parlat molt del judici a Francisco Camps. Però ahir va tornar a aparèixer una veritat fonamental: que al final hi ha una persona i que no és simple d'explicar què fa sense provar d'entendre què és. O com és.
Que Camps és capaç de provocar-se grans desviacions de la realitat objectiva no és cap secret. Ho va demostrar diàfanament el dia de la seua dimissió, que no es pot considerar, en cap cas, típica de gent directa. Era profundament recaragolada i amagava, en una ràbia mal dissimulada, l'estupefacció per allò que passava. Simplement, perquè no ho entenia.
Però ahir el llenguatge corporal de Camps, tot i mantenir la complexitat, manifestava un sentiment d'inferioritat no gaire dissimulat. Una inferioritat explícita en l'ús de la llengua pròpia, implícita en les insinuacions al tribunal, descarnada en les mirades al jurat. Era com si lluitara contra una imatge de si mateix.
Veient les imatges del judici no podia deixar de pensar que Camps, malgrat tot, encara no entenia què hi feia, allí. Que, si de cas, copsava la dificultat del moment, però sense entendre com era que ell, el gran president, havia anat a parar al banc dels acusats.
I vaig pensar que aquest és el gran mal de la corrupció. Que no s'entén sense comprendre la manera de ser del corrupte. Gent que no deu ser gaire normal, supose, perquè tota persona amb una mica de seny ahir hauria sabut llegir la situació en què es trobava i comportar-se en conseqüència. Cosa que Camps no va fer.
Mail Obert
-
La ignorància del rei
Oriol Izquierdo
27.07.2015
-
Parla amb la teva àvia (i II)
Andreu Barnils
26.07.2015
-
Sean Scully a Santa Cecília de Montserrat
Mercè Ibarz
25.07.2015
-
L'exemple de la ILP per l'habitatge: desobeir i avançar junts
Bel Zaballa
24.07.2015
-
No és ignorància: és cinisme i mala fe
Pere Cardús
23.07.2015
-
L'escepticisme jacobí lleument esquerdat
Joan-Lluís Lluís
22.07.2015
-
Peix al cove ‘reloaded’
Marta Rojals
21.07.2015
-
A Grècia, dos assassinats
Andreu Barnils
19.07.2015
-
La llista independentista: un artefacte imbatible?
Pere Cardús
16.07.2015
-
La meva llista civil per la independència
Bel Zaballa
15.07.2015
-
#cimeraindepe, minut i resultat
Marta Rojals
14.07.2015
-
Ara és l’Hora: la candidatura del sí-sí
Oriol Izquierdo
13.07.2015
-
Amb sense president
Andreu Barnils
12.07.2015
-
Fills de l’exili, de les migracions, de l’educació
Mercè Ibarz
11.07.2015
-
Si #TV3noemrepresenta, qui ho farà?
Marta Rojals
07.07.2015
-
Lluís Llach, el Camp Nou i una fam de trenta anys
Joan-Lluís Lluís
06.07.2015
-
Joan Herrera, al divan (II)
Andreu Barnils
05.07.2015
-
Salvador Iborra, no és cosa nostra
Roger Cassany
04.07.2015
-
La llista electoral que pot passar la prova de l'ànec
Pere Cardús
02.07.2015
-
Orwell 2.0, o digues-me què cliques i et diré qui ets
Bel Zaballa
01.07.2015
-
'Indepe' amb mar de fons
Marta Rojals
30.06.2015
-
La resposta
Oriol Izquierdo
29.06.2015
-
Joan Herrera, al divan
Andreu Barnils
28.06.2015
-
40 anys de tot allò, 30 d’això
Mercè Ibarz
27.06.2015
-
El mètode per a sumar els 'sí se puede' a la independència
Pere Cardús
25.06.2015