Opinió
-
Kosovë i nosaltres: una victòria compartida
Vicent Partal
23.07.2010
-
Esquerra i la Solidaritat
Vicent Partal
22.07.2010
-
Ens criden
Vicent Partal
21.07.2010
-
Carrer Ciutat
Vicent Partal
20.07.2010
-
Òmnium
Vicent Partal
19.07.2010
-
Si els blocs ens ajuden
Vicent Partal
15.07.2010
-
Mas juga amb foc
Vicent Partal
14.07.2010
-
La recepta es diu democràcia
Vicent Partal
13.07.2010
-
El futbol, que se'l queden ells
Vicent Partal
12.07.2010
-
Del milió i mig als seixanta-vuit
Vicent Partal
11.07.2010
-
Es pensen que som esclaus
Vicent Partal
10.07.2010
-
Un curs només
Vicent Partal
09.07.2010
-
Futbol? Tranquils
Vicent Partal
08.07.2010
Vicent Partal
10.12.2008
Entesa
Els pressupostos del govern espanyol han tornat vetats del Senat. L'Entesa Catalana de Progrés, que agrupa des de l'any 2000 els partits catalans d'esquerres, s'ha esquerdat en un dels moments més solemnes de qualsevol legislatura: votant contra el vet els deu senadors del PSC i en favor del vet els sis d'ERC, ICV i EUiA. El cost real de la rebolcada del govern de Zapatero, a la qual s'ha sumat CiU, serà ben exigu, perquè PSOE, PNB i BNG aprovaran fàcilment els pressupostos al Congrés. El cost polític a terme mitjà i llarg, ja és tot un altre tema.
El procés que va portar Pasqual Maragall a la presidència de la Generalitat va ser lent i es va anar coent durant molts anys. Forma part de la llarga visió política de l'ex-president d'haver entès que els socialistes no podien guanyar tots sols les eleccions catalanes i que, per tant, no els tocava més remei que forjar una coalició amb Iniciativa i amb Esquerra Republicana; una coalició que faria possible un govern alternatiu al de Convergència i Unió. Però això necessitava temps per a anar prenent forma. Començà als ajuntaments, molt notablement al de Barcelona, i trobà una fórmula prou a mida en l'Entesa Catalana de Progrés, la coalició que al Senat sumava tots tres grups; alhora permetia al PSC de tenir el grup propi que al Congrés no és capaç de reclamar. Malgrat els detalls, és únicament al Senat on el tripartit ha estat 'un sol partit', un detall que cal no perdre de vista.
Perquè és allà precisament, al Senat, on ahir es va palesar la principal expressió de discrepància entre els tres grups de l'esquerra catalana de tot aquest segle. I la solemnitat de l'ocasió és de les que no s'obliden: ERC presentant un vet que, amb el vot de la resta, incloent-hi el PP, humilia el govern de Zapatero. No parlem d'una discrepància per una llei o d'un debat teòric. Parlem dels pressupostos, tombats d'una manera conscient, que capgiren les aliances que es van consolidar després del 14-M. I tombats sense la menor possibilitat d'entesa dels senadors de l'entesa: tots contra el PSOE.
No passarà res? En política voler anar de pressa és un error. No passarà res la setmana vinent, però el temps va corrent i va rosegant, indefallent, la fórmula màgica de Maragall. Perquè posa en evidència que era una fórmula amb trampa: el PSC ací serà tan autònom com vulga, però allà es blega a qualsevol cosa que diguen a Ferraz i llestos.
Malgrat tot i vist el menyspreu que gasta Zapatero, un dia d'aquests el PSC haurà de pensar seriosament què fa. I arribarà un punt que la tensió serà tan forta que els socialistes hauran de ponderar si volen continuar essent una sucursal del PSOE, més o menys maquillada, però submisa, al cap i a la fi, o si es rebel·len contra tanta prepotència. Jo crec que mai no trencaran amb el PSOE, ni sabent, com saben, que el preu serà de fer créixer, cada vegada més, la diferència que els separa d'Esquerra i ICV-EUiA.
Una Esquerra i una Iniciativa que ja amaguen molt malament la incomoditat que senten, que ja han tingut temps de sobres d'adonar-se que anaven equivocats quan somiaven que podien moure el PSC més enllà de l'àmbit del PSOE. I això, aquest adonar-se que anaven equivocats, és el tic-tac que va marcant la marxa cap al passat dels socialistes catalans, cap a l'època d'abans del tripartit. Per tant, segurament, si no hi ha 'sociovergència', cap a l'oposició.
Mail Obert
-
La ignorància del rei
Oriol Izquierdo
27.07.2015
-
Parla amb la teva àvia (i II)
Andreu Barnils
26.07.2015
-
Sean Scully a Santa Cecília de Montserrat
Mercè Ibarz
25.07.2015
-
L'exemple de la ILP per l'habitatge: desobeir i avançar junts
Bel Zaballa
24.07.2015
-
No és ignorància: és cinisme i mala fe
Pere Cardús
23.07.2015
-
L'escepticisme jacobí lleument esquerdat
Joan-Lluís Lluís
22.07.2015
-
Peix al cove ‘reloaded’
Marta Rojals
21.07.2015
-
A Grècia, dos assassinats
Andreu Barnils
19.07.2015
-
La llista independentista: un artefacte imbatible?
Pere Cardús
16.07.2015
-
La meva llista civil per la independència
Bel Zaballa
15.07.2015
-
#cimeraindepe, minut i resultat
Marta Rojals
14.07.2015
-
Ara és l’Hora: la candidatura del sí-sí
Oriol Izquierdo
13.07.2015
-
Amb sense president
Andreu Barnils
12.07.2015
-
Fills de l’exili, de les migracions, de l’educació
Mercè Ibarz
11.07.2015
-
Si #TV3noemrepresenta, qui ho farà?
Marta Rojals
07.07.2015
-
Lluís Llach, el Camp Nou i una fam de trenta anys
Joan-Lluís Lluís
06.07.2015
-
Joan Herrera, al divan (II)
Andreu Barnils
05.07.2015
-
Salvador Iborra, no és cosa nostra
Roger Cassany
04.07.2015
-
La llista electoral que pot passar la prova de l'ànec
Pere Cardús
02.07.2015
-
Orwell 2.0, o digues-me què cliques i et diré qui ets
Bel Zaballa
01.07.2015
-
'Indepe' amb mar de fons
Marta Rojals
30.06.2015
-
La resposta
Oriol Izquierdo
29.06.2015
-
Joan Herrera, al divan
Andreu Barnils
28.06.2015
-
40 anys de tot allò, 30 d’això
Mercè Ibarz
27.06.2015
-
El mètode per a sumar els 'sí se puede' a la independència
Pere Cardús
25.06.2015