Opinió
-
Quins estats votarien en favor nostre?
Vicent Partal
14.09.2012
-
'Escolta, Espanya'? No. 'Escolta, Catalunya'
Vicent Partal
13.09.2012
-
Per la república catalana
Vicent Partal
11.09.2012
-
For the Catalan Republic
Vicent Partal
11.09.2012
-
Aquest somriure que se'ns ha dibuixat a la cara...
Vicent Partal
11.09.2012
-
Twenty reasons why I am independentist
Vicent Partal
10.09.2012
-
Vint raons per les quals sóc independentista
Vicent Partal
10.09.2012
-
Una injecció de moral
Vicent Partal
07.09.2012
-
L'error de la presidenta
Vicent Partal
06.09.2012
-
El PSC a la deriva
Vicent Partal
04.09.2012
-
Aquest curs... aquest curs...
Vicent Partal
03.09.2012
-
Barroso obre la porta de la UE a Catalunya
Vicent Partal
31.08.2012
-
La responsabilitat dels polítics independentistes
Vicent Partal
30.08.2012
Vicent Partal
27.06.2011
I el país?
Demà farà mig any de les eleccions que van portar CiU al poder. És cert que han estat uns mesos molt marcats per la crisi i pel calendari electoral, però ja són prou mesos per a poder dir que l'avenç nacional que semblava inevitable després de la manifestació del 10 de juliol no ho ha estat. O jo no el sé veure enlloc.
Flota en l'aire, fins i tot, que reculem. La manifestació convocada per Òmnium va ser una mobilització històrica que el referèndum de Barcelona, com a culminació d'un procés tan singular com sostingut, va confirmar que no era flor d'un dia. Que el país és preparat per a fer un pas endavant rotund cap a la independència, poca gent en dubta, però la traducció d'això a la vida de cada dia no sembla gens clara.
Més aviat a l'inrevés. A mi, em sembla que és Convergència i Unió qui ha tret més benefici electoral de la tensió viscuda arran de la sentència de l'estatut i dels atacs a l'autonomia catalana. En l'evident caos del tripartit, la federació presidida per Artur Mas ha estat allò que els anglosaxons en diuen un 'catch-all party' (el partit que ho arreplega tot). Ha arreplegat el vot dels qui volien ordre i seny sense qüestionar això que hi ha, però també el vot dels qui volien canviar del tot aquesta situació de dependència estructural que ens ofega.
Això ha estat, que reste clar, gràcies als seus encerts, evidentment. Han sabut jugar amb l'ambigüitat calculada. Saben fer conviure dins seu independentistes socialdemòcrates i conservadors quasi espanyolistes sense que passe res ni hi haja escissions. Van presentar-se com un grup tranquil sense ànim de revenja ni de guerra, amb aquell somriure amable. I saben vendre una imatge d'eficàcia que la ineficàcia dels altres posa en relleu i que es va erosionant tan lentament que ni sembla afectar-los.
Però, mig any després tenim el dret de demanar-nos si el país ha avançat cap a aquell horitzó que es dibuixava al passeig de Gràcia, i la resposta no és precisament satisfactòria. El país està crispat, molt crispat, i desorientat, i sis mesos després es veu molt lluny d'aquella il·lusió col·lectiva del juliol del 2010. Cansat que el renye el govern, cansat que el renye el govern espanyol, cansat que el renye el govern europeu, cansat que el renye la premsa mundial. Perplex de veure que, si, a part CiU, hi ha cap partit que es consolide, aquest és precisament el PP, que va ser l'origen de la sentència. Perplex de veure com cada vegada més l'executiu de Mas s'hi acosta, malgrat que la sentència es comença a aplicar de manera implacable, malgrat les seues continues eixides de to i provocacions, malgrat el seu atac directe i frontal al català a les Illes i al País Valencià.
Una part de l'explicació d'aquesta paradoxa, n'estic segur, és que a l'altra banda no hi ha res. O s'hi veu molt poca llum. Nacionalment, Esquerra, Solidaritat, les CUP i Reagrupament –i Iniciativa d'alguna manera–, pugnen en l'àmbit polític per representar uns votants que no permeten pas tanta divisió. I encara menys espectacles de fusions, renaixements i esferificacions sobtades que tots mirem confusos. Sobretot quan les eleccions espanyoles són a l'horitzó i CiU aspira a deixar mort per sempre més el PSC i, si pot, la resta de l'arc parlamentari. A excepció del PP? Hi té tot el dret, és clar, perquè el joc polític de partits és això, i CiU és normal que aspire a manar amb tan poques hipoteques com siga possible.
Però i el país?
Mail Obert
-
La ignorància del rei
Oriol Izquierdo
27.07.2015
-
Parla amb la teva àvia (i II)
Andreu Barnils
26.07.2015
-
Sean Scully a Santa Cecília de Montserrat
Mercè Ibarz
25.07.2015
-
L'exemple de la ILP per l'habitatge: desobeir i avançar junts
Bel Zaballa
24.07.2015
-
No és ignorància: és cinisme i mala fe
Pere Cardús
23.07.2015
-
L'escepticisme jacobí lleument esquerdat
Joan-Lluís Lluís
22.07.2015
-
Peix al cove ‘reloaded’
Marta Rojals
21.07.2015
-
A Grècia, dos assassinats
Andreu Barnils
19.07.2015
-
La llista independentista: un artefacte imbatible?
Pere Cardús
16.07.2015
-
La meva llista civil per la independència
Bel Zaballa
15.07.2015
-
#cimeraindepe, minut i resultat
Marta Rojals
14.07.2015
-
Ara és l’Hora: la candidatura del sí-sí
Oriol Izquierdo
13.07.2015
-
Amb sense president
Andreu Barnils
12.07.2015
-
Fills de l’exili, de les migracions, de l’educació
Mercè Ibarz
11.07.2015
-
Si #TV3noemrepresenta, qui ho farà?
Marta Rojals
07.07.2015
-
Lluís Llach, el Camp Nou i una fam de trenta anys
Joan-Lluís Lluís
06.07.2015
-
Joan Herrera, al divan (II)
Andreu Barnils
05.07.2015
-
Salvador Iborra, no és cosa nostra
Roger Cassany
04.07.2015
-
La llista electoral que pot passar la prova de l'ànec
Pere Cardús
02.07.2015
-
Orwell 2.0, o digues-me què cliques i et diré qui ets
Bel Zaballa
01.07.2015
-
'Indepe' amb mar de fons
Marta Rojals
30.06.2015
-
La resposta
Oriol Izquierdo
29.06.2015
-
Joan Herrera, al divan
Andreu Barnils
28.06.2015
-
40 anys de tot allò, 30 d’això
Mercè Ibarz
27.06.2015
-
El mètode per a sumar els 'sí se puede' a la independència
Pere Cardús
25.06.2015