Opinió
-
L'Europa insensible
Vicent Partal
07.02.2013
-
No es pot combatre amb èxit la corrupció si no canvia tot de soca-rel
Vicent Partal
06.02.2013
-
Foment no viu en aquest món
Vicent Partal
05.02.2013
-
Després del bipartidisme
Vicent Partal
04.02.2013
-
Després del bipartidisme
Vicent Partal
04.02.2013
-
El frare Rajoy i la màfia pepera
Vicent Partal
01.02.2013
-
Això acabarà a la Zarzuela
Vicent Partal
31.01.2013
-
Els obsessos
Vicent Partal
30.01.2013
-
La reciprocitat, contra el telespectador
Vicent Partal
29.01.2013
-
La corrupció taca el país
Vicent Partal
28.01.2013
-
Referèndum el 8 de juny de 2014
Vicent Partal
25.01.2013
-
Ahir va començar una nova era política
Vicent Partal
24.01.2013
-
El xoc dels trens
Vicent Partal
23.01.2013
Vicent Partal
12.10.2012
Finalment, els socialistes
Un partit polític no és pas un ens tan autònom com ens podríem afigurar. Perquè, al final, d’una manera o altra, acaba depenent dels seus votants i d'allò que aquests pensen. I quan tot un país es mou en una direcció determinada d'una manera decidida, anar-hi contra és molt difícil. Això fa molt important i significatiu el naixement, ahir, de Nova Esquerra Catalana, un partit capitanejat per Ernest Maragall i que és, d’entrada, el referent socialdemòcrata de la nova república que som a punt d'instituir. Ha costat. Ha costat déu i ajut, però el fet important és que des d’avui ja podem dir que totes les ideologies de tradició democràtica a Catalunya han evolucionat cap al sobiranisme i el dret de decidir. I aquesta és una dada molt significativa i una victòria inapel·lable.
Ho matisaré. És evident que la sigla PSC no tan sols no ha evolucionat, sinó que des d’avui li serà encara més difícil, molt probablement, de sumar-se a la centralitat sobiranista. I això, cal dir-ho, la portarà a la marginalitat que les trompetes ja anuncien. Però, alhora, també cal demanar-se: què són unes sigles sense ànima? El sentit profund que tenia el PSC en el millor moment, el representa molt més aquest nou partit encara sense estructura que no el búnquer del carrer de Nicaragua. I això ho sap tothom.
Ha costat molt, tanmateix. La incomoditat contra l’immobilisme de la cúpula socialista era ben notable des de feia molt, però semblava que mai no arribaria el dia de no cansar-s'hi més. Fins avui. Cal entendre'ls, nogensmenys. Ells han estat els darrers, però no oblidem que cap partit parlamentari català no era independentista fa pocs anys. De primer ho va ser Esquerra, des de la renovació del congrés de Lleida, i durant molts anys en va tenir el monopoli. El cas és, tot amb tot, que aquests darrers mesos la consolidació de Solidaritat i la transformació d’ICV i, sobretot, de CiU han alterat completament el panorama polític català.
El PSC, l’altre gran partit català, podia haver fet el mateix moviment que CiU i adonar-se que no podia girar-se d'esquena a la població. Molts socialistes des de dins havien anat elevant el to i mostrant cada cop d'una manera més clara la dissidència, entre ells i molt significativament Ernest Maragall. Però supose que ha arribat un moment que han entès que no podien esperar ni un dia més i que, si l’instrument no servia, més valia canviar d’instrument que no morir esdernegats.
Mai no sabrem, certament, si aquest temps hauria estat tan llarg amb l’ex-president Pasqual Maragall en actiu, i no tenallat per unes circumstàncies personals tan difícils. Potser tot hauria anat més ràpidament i potser fins i tot les sigles històriques haurien estat disputades. Però ara tant és, aquesta especulació. Allò que ara importa és que des d’ahir aquest país ja té opcions polítiques sobiranes que concorden en el fet que la nació catalana és mestressa del seu destí i que representen la democràcia cristiana, el liberalisme, la socialdemocràcia, el republicanisme, el socialisme, el comunisme, l’ecologisme, el radicalisme demòcrata o l’anticapitalisme. És a dir l’espectre pràcticament natural de qualsevol país.
De la mà de Nova Esquerra Catalana torna doncs el temps de la unitat en els grans objectius de país. I jo no sé sinó felicitar-me'n i felicitar-nos-en tots plegats.
Mail Obert
-
La ignorància del rei
Oriol Izquierdo
27.07.2015
-
Parla amb la teva àvia (i II)
Andreu Barnils
26.07.2015
-
Sean Scully a Santa Cecília de Montserrat
Mercè Ibarz
25.07.2015
-
L'exemple de la ILP per l'habitatge: desobeir i avançar junts
Bel Zaballa
24.07.2015
-
No és ignorància: és cinisme i mala fe
Pere Cardús
23.07.2015
-
L'escepticisme jacobí lleument esquerdat
Joan-Lluís Lluís
22.07.2015
-
Peix al cove ‘reloaded’
Marta Rojals
21.07.2015
-
A Grècia, dos assassinats
Andreu Barnils
19.07.2015
-
La llista independentista: un artefacte imbatible?
Pere Cardús
16.07.2015
-
La meva llista civil per la independència
Bel Zaballa
15.07.2015
-
#cimeraindepe, minut i resultat
Marta Rojals
14.07.2015
-
Ara és l’Hora: la candidatura del sí-sí
Oriol Izquierdo
13.07.2015
-
Amb sense president
Andreu Barnils
12.07.2015
-
Fills de l’exili, de les migracions, de l’educació
Mercè Ibarz
11.07.2015
-
Si #TV3noemrepresenta, qui ho farà?
Marta Rojals
07.07.2015
-
Lluís Llach, el Camp Nou i una fam de trenta anys
Joan-Lluís Lluís
06.07.2015
-
Joan Herrera, al divan (II)
Andreu Barnils
05.07.2015
-
Salvador Iborra, no és cosa nostra
Roger Cassany
04.07.2015
-
La llista electoral que pot passar la prova de l'ànec
Pere Cardús
02.07.2015
-
Orwell 2.0, o digues-me què cliques i et diré qui ets
Bel Zaballa
01.07.2015
-
'Indepe' amb mar de fons
Marta Rojals
30.06.2015
-
La resposta
Oriol Izquierdo
29.06.2015
-
Joan Herrera, al divan
Andreu Barnils
28.06.2015
-
40 anys de tot allò, 30 d’això
Mercè Ibarz
27.06.2015
-
El mètode per a sumar els 'sí se puede' a la independència
Pere Cardús
25.06.2015