Opinió
-
L'Europa insensible
Vicent Partal
07.02.2013
-
No es pot combatre amb èxit la corrupció si no canvia tot de soca-rel
Vicent Partal
06.02.2013
-
Foment no viu en aquest món
Vicent Partal
05.02.2013
-
Després del bipartidisme
Vicent Partal
04.02.2013
-
Després del bipartidisme
Vicent Partal
04.02.2013
-
El frare Rajoy i la màfia pepera
Vicent Partal
01.02.2013
-
Això acabarà a la Zarzuela
Vicent Partal
31.01.2013
-
Els obsessos
Vicent Partal
30.01.2013
-
La reciprocitat, contra el telespectador
Vicent Partal
29.01.2013
-
La corrupció taca el país
Vicent Partal
28.01.2013
-
Referèndum el 8 de juny de 2014
Vicent Partal
25.01.2013
-
Ahir va començar una nova era política
Vicent Partal
24.01.2013
-
El xoc dels trens
Vicent Partal
23.01.2013
Vicent Partal
16.06.2011
Dues cartes
1) Benvolguts diputats: no és gens justificada l'actuació dels manifestants que ahir provaren d'impedir que entràsseu a l'hemicicle. Però que no siga justificada, no vol dir que els seus arguments, o una bona part, no siguen justos.
Hi ha un corrent molt de fons, d'indignació sí, que s'expressa amb claredat des de fa temps. Sé que en sou conscients. I espere que entengueu que aquesta indignació és normal i respectable, perquè el comportament d'alguns no invalida, de cap manera, el sentiment de molts.
Les raons d'aquesta indignació són moltes i variades, però és evident que ara i ací es tradueixen en una crítica ferotge de la classe política, segurament perquè fa temps que n'esperem més, molt més, de vosaltres, i és debades. Fa temps que esperem que es propose una manera d'acabar aquest mal temps que vivim, que sofrim des de tants punts de vista. I no arriba.
Que la situació és dura, ho sabeu. Que hi ha molta gent patint, molta, també ho sabeu. Que hi ha una generació sencera condemnada, ho escriviu sovint vosaltres mateixos. Que la balança fiscal ens lliga de mans i peus, crec que ja no ho discuteix ningú. Què costa molt de veure que van passant els dies mentre tots ens anem enfonsant un poc més, ho hauríeu de saber. Que el nostre govern és inclement amb el país, m'agradaria que ho entenguésseu.
Perquè avui vivim pitjor que fa uns quants anys en tots els aspectes. Ens sentim acorralats i estupefactes veient com tots els diners necessaris corren a salvar bancs irresponsables mentre la carnisseria de la cantonada, l'escola de més amunt, qualsevol associació veuen retallats els diners mínims que necessiten, com els neguen els ajuts, com els creixen les dificultats i, encara molt pitjor, com els tracten des del govern de Catalunya amb una displicència i amb una duresa que jo no havia vist mai. En ma vida.
Evidentment que, d'això, el govern en té més responsabilitat –qui mana sempre en té més. Però la decepció política que molts sentim és conseqüència de no saber per on eixirem. És conseqüència de pensar sovint que us preocupen més els vostres afers privatius que no la possibilitat de canviar de debò el país i la gent. Ens demanem si hi ha, si ningú té, la capacitat d'il·lusionar, de suscitar un consens social que ens demostre que no hem de resignar-nos a veure com els poders econòmics minimitzen els nostres drets polítics i socials dient que així eixirem d'una crisi en què ells, precisament ells, ens han entaforat. Que no hem de resignar-nos a estar més temps atrapats en la teranyina d'odis que és l'Espanya supremacista d'avui.
Tot això que ara passa, vull pensar que, en definitiva, us és un desafiament. I m'agradaria que, al costat de la indignació natural que sentiu per l'agressió d'ahir, reflexionàsseu sobre què cal canviar perquè el parlament i la política catalana recuperen la credibilitat que molts ciutadans, no necessàriament ni solament aquests que us atacaven, reclamem.
i 2) Benvolguts indignats: no es pot ser crític i no acceptar les crítiques. Ahir no va haver-hi una provocació i prou, no va haver-hi quatre policies encoberts i prou. Els fets d'ahir ja eren anunciats des del moment que vau cometre la insensatesa de convocar la gent a impedir una votació del parlament, com si això fos legítim i normal, raonable. En política, i en la vida en general, d'allò que fan els altres, no pots sentir-te'n gaire responsable, però d'allò que fas tu, tu n'ets l'únic responsable. I no pots fer una crida com aquesta i després, vist què ha passat, desentendre-te'n i dedicar-te a cercar culpables, quan ja veus que el veïnat no entén què has fet.
Que hi ha qui se n'aprofita? És clar que sí; doncs, què us pensàveu? Precisament perquè la indignació fa mal i hi ha raons sobrades per a indignar-se, hi ha qui se n'ha aprofitat, com si això fos un nou cas Scala, quaranta anys després. I ja podeu engegar la màquina de la retòrica tant com vulgueu. Ja podeu anar denunciant fantasmes imaginaris i anar acusant tot el planeta. Per més fort que crideu, la vostra veu no sonarà més clara avui. Per més que ens denuncieu a tots, del més pròxim al més allunyat, dels qui us hem respectat i seguit als qui us han atacat des de la primera vesprada, la vostra soledat d'avui no serà menor.
Netejar això d'ahir demanarà temps. Però per això mateix és avui que cal dir que res no impedeix d'arreplegar els plats trencats i de persistir en la denúncia, en la proposta, en la feina de cercar alternatives a aquest desastre que ens envolta. Ho haurem de fer amb molta menys credibilitat i amb moltes menys simpaties, segurament, però amb la mateixa raó que la indignació tenia despús-ahir.
Perquè, de raons per a criticar els governs, els parlaments, els mitjans, però sobretot l'entramat financer internacional, ens en sobren a tots. No solament a vosaltres. Però, ho torne a dir, no es pot ser crític i no acceptar les crítiques. Ni es pot relegar una veu quan no agrada allò que diu. S'han fet coses excepcionals en aquesta acampada; i se n'han fet de molt malament. Sense analitzar això, sense mirar-ho de cara, serà difícil de recuperar la credibilitat
PD. És possible que els interessos dels qui mouen en aquestes acampades alguns fils tan invisibles com sòlids hagen fet difícil que tot això tinga el sentit que hauria de tenir. Si el peix ha de nadar en l'aigua, no pots deixar-lo en la piscina dels taurons. I atacant el Parlament de Catalunya algun dels vostres dirigents, de llarga trajectòria supremacista espanyola, segurament que també volia atacar-nos com a societat. Des de dins.
Mail Obert
-
La ignorància del rei
Oriol Izquierdo
27.07.2015
-
Parla amb la teva àvia (i II)
Andreu Barnils
26.07.2015
-
Sean Scully a Santa Cecília de Montserrat
Mercè Ibarz
25.07.2015
-
L'exemple de la ILP per l'habitatge: desobeir i avançar junts
Bel Zaballa
24.07.2015
-
No és ignorància: és cinisme i mala fe
Pere Cardús
23.07.2015
-
L'escepticisme jacobí lleument esquerdat
Joan-Lluís Lluís
22.07.2015
-
Peix al cove ‘reloaded’
Marta Rojals
21.07.2015
-
A Grècia, dos assassinats
Andreu Barnils
19.07.2015
-
La llista independentista: un artefacte imbatible?
Pere Cardús
16.07.2015
-
La meva llista civil per la independència
Bel Zaballa
15.07.2015
-
#cimeraindepe, minut i resultat
Marta Rojals
14.07.2015
-
Ara és l’Hora: la candidatura del sí-sí
Oriol Izquierdo
13.07.2015
-
Amb sense president
Andreu Barnils
12.07.2015
-
Fills de l’exili, de les migracions, de l’educació
Mercè Ibarz
11.07.2015
-
Si #TV3noemrepresenta, qui ho farà?
Marta Rojals
07.07.2015
-
Lluís Llach, el Camp Nou i una fam de trenta anys
Joan-Lluís Lluís
06.07.2015
-
Joan Herrera, al divan (II)
Andreu Barnils
05.07.2015
-
Salvador Iborra, no és cosa nostra
Roger Cassany
04.07.2015
-
La llista electoral que pot passar la prova de l'ànec
Pere Cardús
02.07.2015
-
Orwell 2.0, o digues-me què cliques i et diré qui ets
Bel Zaballa
01.07.2015
-
'Indepe' amb mar de fons
Marta Rojals
30.06.2015
-
La resposta
Oriol Izquierdo
29.06.2015
-
Joan Herrera, al divan
Andreu Barnils
28.06.2015
-
40 anys de tot allò, 30 d’això
Mercè Ibarz
27.06.2015
-
El mètode per a sumar els 'sí se puede' a la independència
Pere Cardús
25.06.2015