Opinió
-
Roberto Maroni is not welcome in Catalonia
Vicent Partal
15.01.2014
-
Roberto Maroni no és benvingut
Vicent Partal
15.01.2014
-
L'estabilitat i l'immobilisme
Vicent Partal
14.01.2014
-
El factor basc
Vicent Partal
13.01.2014
-
Fer el ridícul
Vicent Partal
10.01.2014
-
Tocant de peus a terra
Vicent Partal
09.01.2014
-
Un monarca incapacitat
Vicent Partal
08.01.2014
-
A Monarchy in Ruins
Vicent Partal
08.01.2014
-
En suport de Vicent Maurí
Vicent Partal
07.01.2014
-
El paper dels socialistes
Vicent Partal
03.01.2014
-
La responsabilitat del món envers Catalunya
Vicent Partal
02.01.2014
-
The role of the Socialists
Vicent Partal
02.01.2014
-
The World's Responsibility to Catalonia
Vicent Partal
01.01.2014
Vicent Partal
28.05.2014
De què va tot això?
Barcelona ha viscut una segona nit d'incidents greus. Sobretot a Sants i Gràcia, però no únicament. El tancament del centre autogestionat de Can Vies hores després de les eleccions ha desfermat una reacció contundent d'alguns grups, amb una violència que ha sorprès molta gent. Oimés quan, en l'endemig, hi ha hagut la dimissió de Manuel Prat, el polèmic i qüestionat cap dels mossos d'esquadra.
Independentment de la posició de cadascú sobre l'ocupació de Can Vies, és indiscutible que hi ha elements que no són clars, en tot això que ha passat aquestes hores. N'és el primer l'oportunitat d'emprendre el desallotjament d'un centre tan arrelat en el barri i tan popular poques hores després de les eleccions, fet que ha indignat molta gent. Fins el batlle de Barcelona, Xavier Trias, reconeixia ahir que calia trobar-hi una solució i recuperar, fos on fos, algunes de les activitats que es feien en el centre. I la reacció solidària dels veïns contra l'actuació de la policia, fent repicar atuells en tants i tants balcons, deixava ben clar també què en pensaven. Com és, doncs, que s'ha hagut d'arribar fins ací? Com és que no s'ha pogut trobar cap solució negociada que evitàs aquest conflicte que ara tenim? Hi havia una sentència judicial que obligava, sí. Però tinguem en compte que l'edifici és de Transports Metropolitans de Barcelona --de l'ajuntament, doncs--, que feia tretze anys que era ocupat i que una bona part de Sants el considerava una mena de patrimoni cultural local. No hi havia, de debò, cap més eixida que el desallotjament i l'enderroc de l'edifici amb una grua? Les parts han negociat prou i amb prou voluntat d'entesa?
Si calen respostes sobre això, encara en calen més sobre quina relació té la dimissió de Manuel Prat amb tot plegat, si és que n'hi té cap. És obvi que el director dels mossos volia evitar la compareixença parlamentària a què s'havia a sotmetre. Però hi havia res més? Cap relació amb els fets de dilluns al vespre? I encara: un director general que sap que dimarts plegarà, dilluns desferma un conflicte com aquest? En un moment tan i tan delicat políticament? No dic que s'haja d'incomplir una sentència judicial, però sí que s'ha creat un problema i un problema greu allà on no n'hi havia cap. Amb una actuació, una altra, difícil d'entendre del punt de vista tècnic. No era més fàcil de protegir la grua --origen dels fets d'anit-- abans no fos atacada, que no pas estar després hores carregant i amb un helicòpter? Els redactors que ahir van viure en directe els incidents m'explicaven que els antiavalots es comportaven d'una manera molt estranya, com esporuguits. I que n'hi havia molt pocs, en comparació amb uns altres dies i incidents. Què passava?
I, tot això dit, la gran pregunta: a qui interessa aquest esclat de violència? Molta gent s'ho demanava ahir vinculant precisament les fogueres i els contenidors cremats amb l'èxit de les opcions sobiranistes de diumenge i demanant-se si el CNI hi tenia res a veure. I he de dir que, simplement, no em sembla la pregunta apropiada. Els grups que van encapçalar els incidents més greus de Sants --parle només dels més greus-- són gent coneguda i habitual. Minoritària, és clar, extremadament violenta. Però no és gent arribada ahir ni desconeguda de tothom. Per això, imaginar que darrere hi ha una ombra allargada a mi em sembla més fantasiós que res més. Però també estic segur que qui dirigeix políticament el CNI a Catalunya es mira el fenomen amb una enorme atenció. Nosaltres podem ser ingenus, si voleu, però ells no ho són gens.
He dit la meua opinió moltes vegades: el procés no pot justificar-ho tot ni passar per damunt de tot. El procés no pot servir de pantalla que evite la crítica a l'actuació del govern, quan l'actuació és dolenta i clarament perjudicial. Però també he dit que el procés ens obliga a tots a ser particularment prudents i a evitar el maximalisme i l'enfrontament, tant com siga possible. No tinc cap més recepta: si algú pot reconduir aquesta crisi que ho faça avui mateix i, evidentment, negociant. Perquè no hi ha cap més solució. En nom de la independència no es pot demanar a ningú que acote el cap davant allò que considera una injustícia. Açò seria immoral i inacceptable. Però sí que es pot demanar un afegit d'intenció negociadora i la màxima prudència, especialment a aquells que tenen la responsabilitat política. Tant si són al govern com a l'oposició.
PS. I que conste que tot això no ho demane pas a aquells que creuen que 'l'odi de classe' passa per damunt de tot, fins i tot del moviment popular més impressionant i radicalment democràtic que ha vist Europa en dècades. Si pensen així, no hi tinc res a dir...
Mail Obert
-
La ignorància del rei
Oriol Izquierdo
27.07.2015
-
Parla amb la teva àvia (i II)
Andreu Barnils
26.07.2015
-
Sean Scully a Santa Cecília de Montserrat
Mercè Ibarz
25.07.2015
-
L'exemple de la ILP per l'habitatge: desobeir i avançar junts
Bel Zaballa
24.07.2015
-
No és ignorància: és cinisme i mala fe
Pere Cardús
23.07.2015
-
L'escepticisme jacobí lleument esquerdat
Joan-Lluís Lluís
22.07.2015
-
Peix al cove ‘reloaded’
Marta Rojals
21.07.2015
-
A Grècia, dos assassinats
Andreu Barnils
19.07.2015
-
La llista independentista: un artefacte imbatible?
Pere Cardús
16.07.2015
-
La meva llista civil per la independència
Bel Zaballa
15.07.2015
-
#cimeraindepe, minut i resultat
Marta Rojals
14.07.2015
-
Ara és l’Hora: la candidatura del sí-sí
Oriol Izquierdo
13.07.2015
-
Amb sense president
Andreu Barnils
12.07.2015
-
Fills de l’exili, de les migracions, de l’educació
Mercè Ibarz
11.07.2015
-
Si #TV3noemrepresenta, qui ho farà?
Marta Rojals
07.07.2015
-
Lluís Llach, el Camp Nou i una fam de trenta anys
Joan-Lluís Lluís
06.07.2015
-
Joan Herrera, al divan (II)
Andreu Barnils
05.07.2015
-
Salvador Iborra, no és cosa nostra
Roger Cassany
04.07.2015
-
La llista electoral que pot passar la prova de l'ànec
Pere Cardús
02.07.2015
-
Orwell 2.0, o digues-me què cliques i et diré qui ets
Bel Zaballa
01.07.2015
-
'Indepe' amb mar de fons
Marta Rojals
30.06.2015
-
La resposta
Oriol Izquierdo
29.06.2015
-
Joan Herrera, al divan
Andreu Barnils
28.06.2015
-
40 anys de tot allò, 30 d’això
Mercè Ibarz
27.06.2015
-
El mètode per a sumar els 'sí se puede' a la independència
Pere Cardús
25.06.2015