Opinió
-
Margallo es complica la vida a Ucraïna
Vicent Partal
05.03.2014
-
Europees: sobretot no prenguem mal
Vicent Partal
04.03.2014
-
Putin: ací teniu el monstre
Vicent Partal
03.03.2014
-
Un significatiu ridícul
Vicent Partal
28.02.2014
-
Fabra, la sargantana
Vicent Partal
27.02.2014
-
Ucraïna, Rússia i nosaltres
Vicent Partal
26.02.2014
-
'Tu no ets amic meu'
Vicent Partal
25.02.2014
-
Un pas més
Vicent Partal
24.02.2014
-
Un vot penosament històric
Vicent Partal
21.02.2014
-
Preparats?
Vicent Partal
20.02.2014
-
Tauler gran, tauler petit
Vicent Partal
19.02.2014
-
La Comissió para els peus a Barroso
Vicent Partal
18.02.2014
-
Farts de Barroso
Vicent Partal
17.02.2014
Vicent Partal
19.09.2013
No perdem la posició
L'expressió 'en tromba' no és normativa, però tothom, especialment els afeccionats a l'esport, l'entenem. Penseu en una eliminatòria de futbol, una final. Som al minut 80 i nosaltres acabem de marcar. A ells els queden solament deu minuts per a intentar, si més no, l'empat. En aquestes ocasions, sempre, l'entrenador els dóna una consigna única: cal fer gol com siga i per això la primera obligació és creure cegament en la possibilitat de marcar. Això, aquesta pujada d'adrenalina que desferma la percepció d'una derrota imminent, aconsegueix que acabe plantant-se a la nostra àrea fins i tot el seu defensa central, amb ulls d'esperitat i sense cap més manual que l'entusiasme de creure que l'empat és possible i que la derrota seria injusta.
Ja em perdonareu la comparança, però ara ens passa exactament això. Dimecres passat, amb la Via Catalana, férem un gol extraordinari. Un gol que ens ha deixat el partit encarat però no assegurat; el temps corre a favor nostre i s'escurça per a ells. Per això tots, tots els qui són al camp, han eixit en tromba. Descaradament a l'atac. Sense cap prevenció defensiva.
Com sol passar en aquests partits, els jugadors estan rabiosos, obeint cegament la consigna de l'entrenador. Normalment l'entrenador està tan nerviós o més que els jugadors i tampoc no és que tinga el cap gaire clar, però acostuma a identificar una possibilitat i se la juga: pilotes llargues sobre l'àrea, cercar faltes laterals, entrar amb la pilota jugada... Tant hi fa, en realitat. Perquè es tracta que l'equip, com un sol home, crega en la victòria, en la possibilitat de la victòria --i aquesta és la darrera i molt limitada esperança--. Ja no hi ha temps per a elaboracions tàctiques refinades ni per a discussions i debats. Tots a una amb una sola idea al cap i a veure si en són capaços.
Això fa aquesta Roja metafòrica de la política. Es pensen que han identificat la tàctica que ens pot fer tremolar, i que és la de jurar i perjurar que no ens podrem mantenir dins la Unió Europea. I han fet córrer tot l'equip amunt, tot sencer, en un esforç tan descomunal com possiblement esbojarrat. De manera que totes les veus que poden i que tenen disponibles, polítics, periodistes, passavolants, empresaris, tots, a xutar en la mateixa direcció i amb la mateixa tàctica: 'Us faran fora de la UE! Us faran fora de la UE!'
L'atac en tromba sol ser impressionant i generalment obliga l'equip que acaba de marcar a recular. Els primer minuts. Però amb aquest atac només poden passar dues coses. Una és que marquen; si fos el cas, automàticament ens en poden fer dos o tres de seguits de tan atordits com quedaríem. Però una altra, que és la més freqüent, és que vagen passant molt lentament els minuts i no marquen. I l'entusiasme, si ells no fan gol, anirà canviant lentament de bàndol i el nerviosisme passarà de qui defensa a qui ataca. Deu minuts semblen un món, però quan n'han passats sis i la pilota no entra els quatre que queden comencen a aparèixer com un espai de temps minúscul, per a una missió impossible.
La defensa, nosaltres, l'única cosa que ha de fer és simplement mantenir-se ordenada, vigilar els atacs i no perdre les posicions tàctiques que té adjudicades. Simplement es tracta de protegir la pilota tant com puguem i esperar la relliscada dels qui han eixit en tromba, a la desesperada, i ja no tenen el cap clar.
Mail Obert
-
La ignorància del rei
Oriol Izquierdo
27.07.2015
-
Parla amb la teva àvia (i II)
Andreu Barnils
26.07.2015
-
Sean Scully a Santa Cecília de Montserrat
Mercè Ibarz
25.07.2015
-
L'exemple de la ILP per l'habitatge: desobeir i avançar junts
Bel Zaballa
24.07.2015
-
No és ignorància: és cinisme i mala fe
Pere Cardús
23.07.2015
-
L'escepticisme jacobí lleument esquerdat
Joan-Lluís Lluís
22.07.2015
-
Peix al cove ‘reloaded’
Marta Rojals
21.07.2015
-
A Grècia, dos assassinats
Andreu Barnils
19.07.2015
-
La llista independentista: un artefacte imbatible?
Pere Cardús
16.07.2015
-
La meva llista civil per la independència
Bel Zaballa
15.07.2015
-
#cimeraindepe, minut i resultat
Marta Rojals
14.07.2015
-
Ara és l’Hora: la candidatura del sí-sí
Oriol Izquierdo
13.07.2015
-
Amb sense president
Andreu Barnils
12.07.2015
-
Fills de l’exili, de les migracions, de l’educació
Mercè Ibarz
11.07.2015
-
Si #TV3noemrepresenta, qui ho farà?
Marta Rojals
07.07.2015
-
Lluís Llach, el Camp Nou i una fam de trenta anys
Joan-Lluís Lluís
06.07.2015
-
Joan Herrera, al divan (II)
Andreu Barnils
05.07.2015
-
Salvador Iborra, no és cosa nostra
Roger Cassany
04.07.2015
-
La llista electoral que pot passar la prova de l'ànec
Pere Cardús
02.07.2015
-
Orwell 2.0, o digues-me què cliques i et diré qui ets
Bel Zaballa
01.07.2015
-
'Indepe' amb mar de fons
Marta Rojals
30.06.2015
-
La resposta
Oriol Izquierdo
29.06.2015
-
Joan Herrera, al divan
Andreu Barnils
28.06.2015
-
40 anys de tot allò, 30 d’això
Mercè Ibarz
27.06.2015
-
El mètode per a sumar els 'sí se puede' a la independència
Pere Cardús
25.06.2015