Opinió
-
Espanya, comunitat autònoma d'Europa
Vicent Partal
07.06.2005
-
El carrer també és seu
Vicent Partal
06.06.2005
-
El xou d'en Sandro
Vicent Partal
03.06.2005
-
'Banlieue'
Vicent Partal
02.06.2005
-
Això de Berga
Vicent Partal
31.05.2005
-
Una victòria de la democràcia
Vicent Partal
30.05.2005
-
No, de nou
Vicent Partal
27.05.2005
-
Full de ruta
Vicent Partal
26.05.2005
-
Governs de coalició
Vicent Partal
25.05.2005
-
La corona d'espines
Vicent Partal
24.05.2005
-
La Cope
Vicent Partal
23.05.2005
-
Suggerent
Vicent Partal
20.05.2005
-
És difícil d'entendre
Vicent Partal
19.05.2005
Vicent Partal
02.07.2004
Valencià - Català
Aquesta setmana l'enquesta de VilaWeb i l'Avui demana si la proposta que algú fa d'anomenar la nostra llengua 'valencià-català' (o viceversa) té sentit. Doncs bé, vull dir que m'ha sorprès la poca receptivitat i l'excès d'adrenalina que molts lectors han demostrat. Jo, que sóc un valencià que sempre m'he proclamat de nació catalana, no hi veig cap dificultat, a discutir la qüestió obertament, sense tensió. Per quin motiu el sol fet de parlar-ne hauria de ser un pas enrere? Per què hauríem de tenir por de parlar-ne?
Aquests darrers mesos he seguit amb molta atenció la polèmica. M'ha semblat que la gran majoria de la gent que proposa d'anomenar 'valencià-català' la llengua ho fa precisament com una estratègia per a bandejar d'una vegada el secessionisme lingüístic, que no és lingüístic, sinó polític. No crec, sincerament, que puguen ser acusats de derrotisme o de liquidacionisme. És veritat que sempre hi haurà indocumentats, molt minoritaris, que renegaran les evidències. Però, si pactar com a denominació de la llengua el terme 'valencià-català' implicara, amb proves concretes, el reconeixement de la unitat de la llengua i la desactivació del secessionisme lingüístic, crec que el pacte fóra sobradament justificat.
El problema, tanmateix, són les garanties. Qui demostra que la denominació no fóra usada per prohibir encara més qualsevol demostració de catalanitat al País Valencià? El doble nom podria dur-nos a una situació com la del gallec i el portuguès, en què l'ús de dos noms per a una sola llengua ha anat tan enllà que avui sembla que únicament els lingüistes més purs hi vegin una sola llengua, sobretot perquè la dinàmica ha estat de separar sempre i sistemàticament l'una cosa de l'altra. Doncs bé, al final, no ens podríem trobar en el mateix cas?
Podríem discutir sobre mesures concretes? Per exemple: jo no crec que siga compatible acceptar el doble nom i alhora redactar una gramàtica o un vocabulari ple de localismes, com fa l'Acadèmia Valenciana de la Llengua. Perquè no vull que el 'valencià' acabe com el 'gallec'. En canvi crec que acceptar la doble denominació hauria d'implicar de registrar-la al rang més alt. Puc admetre que s'anomene prioritàriament 'valencià' al País Valencià. Però aleshores demane que la doble denominació (inclòs el terme 'català') conste als estatuts d'autonomia. I que un ús preferent no implique mai la persecució dels altres usos. Per exemple que es permeta legalment a les universitats valencianes de continuar usant l'expressió 'català' o 'llengua catalana', si ho prefereixen. O a mi.
Jo, ara mateix, no estic convençut que siga necessari d'acceptar la doble denominació. Continue preferint el terme 'català' per a designar la llengua a Barcelona i a Bétera, com faig des dels disset anys. No hi veig les garanties que esmentava abans. Però, dit això, benvingut siga el debat. Sempre que tots estiguem disposats a acceptar que els altres (siga qui siga) podria tenir raó i que, en tot cas, no és gaire útil de discutir des d'essencialismes intransigents i que val més fer-ho des del diàleg clar, franc i constructiu. Ho dic, insistesc, des de la meua posició que afirma, per dir-ho a la manera de Nadal Batle, que és perquè sóc català que puc ser valencià.
(PD. Ja sé que és secundari, però i els menoquins? i els del Rosselló? Ep! i els de l'Alcoià? No és tan senzill això del nom...)
Mail Obert
-
La ignorància del rei
Oriol Izquierdo
27.07.2015
-
Parla amb la teva àvia (i II)
Andreu Barnils
26.07.2015
-
Sean Scully a Santa Cecília de Montserrat
Mercè Ibarz
25.07.2015
-
L'exemple de la ILP per l'habitatge: desobeir i avançar junts
Bel Zaballa
24.07.2015
-
No és ignorància: és cinisme i mala fe
Pere Cardús
23.07.2015
-
L'escepticisme jacobí lleument esquerdat
Joan-Lluís Lluís
22.07.2015
-
Peix al cove ‘reloaded’
Marta Rojals
21.07.2015
-
A Grècia, dos assassinats
Andreu Barnils
19.07.2015
-
La llista independentista: un artefacte imbatible?
Pere Cardús
16.07.2015
-
La meva llista civil per la independència
Bel Zaballa
15.07.2015
-
#cimeraindepe, minut i resultat
Marta Rojals
14.07.2015
-
Ara és l’Hora: la candidatura del sí-sí
Oriol Izquierdo
13.07.2015
-
Amb sense president
Andreu Barnils
12.07.2015
-
Fills de l’exili, de les migracions, de l’educació
Mercè Ibarz
11.07.2015
-
Si #TV3noemrepresenta, qui ho farà?
Marta Rojals
07.07.2015
-
Lluís Llach, el Camp Nou i una fam de trenta anys
Joan-Lluís Lluís
06.07.2015
-
Joan Herrera, al divan (II)
Andreu Barnils
05.07.2015
-
Salvador Iborra, no és cosa nostra
Roger Cassany
04.07.2015
-
La llista electoral que pot passar la prova de l'ànec
Pere Cardús
02.07.2015
-
Orwell 2.0, o digues-me què cliques i et diré qui ets
Bel Zaballa
01.07.2015
-
'Indepe' amb mar de fons
Marta Rojals
30.06.2015
-
La resposta
Oriol Izquierdo
29.06.2015
-
Joan Herrera, al divan
Andreu Barnils
28.06.2015
-
40 anys de tot allò, 30 d’això
Mercè Ibarz
27.06.2015
-
El mètode per a sumar els 'sí se puede' a la independència
Pere Cardús
25.06.2015