Opinió
-
Diego Gómez: 'Amb les Normes de Castelló, defensem la nostra llengua'
Diego Gómez
09.12.2012
-
Mar Iglesias: Més absurd, impossible
Mar Iglesias
06.12.2012
-
Antoni Dalmases: 'La política municipal de Sabadell és l'antidemocràcia pura'
Antoni Dalmases
05.12.2012
-
Salvador Cardús: 'No en tenen prou d’humiliar-nos; volen dividir-nos per raó de llengua'
Salvador Cardús
04.12.2012
-
Esteve Campus: 'El resultat dóna més força a totes les nacions sense estat'
Esteve Campus
26.11.2012
-
Mercè Pinya: 'El sobiranisme plural'
Mercè Pinya
26.11.2012
-
Gemma Pasqual: Mas ha de mantenir la seua paraula
Gemma Pasqual
26.11.2012
-
Joan-Lluís Lluís: Un regust amargant
Joan-Lluís Lluís
25.11.2012
-
Isabel-Clara Simó: Qui vigilarà els vigilants?
Isabel-Clara Simó
23.11.2012
-
Feliu Ventura: Un país de llums enceses
Feliu Ventura
23.11.2012
-
Oriol Vidal-Aparicio: ‘La constitució espanyola: segrest nacional legalitzat (i 2)’
Oriol Vidal-Aparicio
23.11.2012
-
Quim Torra: 'El president Mas ha provocat el més gran desafiament a Espanya des de Francesc Macià'
Quim Torra
23.11.2012
-
Màrius Serra: Votaré Junqueras
Màrius Serra
23.11.2012
Pau Vidal
22.08.2013
'Catalano? Non ci risulta'
No ho sap ningú però és profecia: a l'Institut hi ha novetat. Concretament a l'Istituto Italiano di Cultura (IIC) de Barcelona, l'equivalent itàlic del Goethe alemany, l'Institut Francès o l'IEN nord-americà, sinó que, insisteixo, aquí no ho sap (quasi) ningú.
La novetat és que hi ha directora. Al cap de seixanta anys llargs, és la primera vegada que el ministeri d'Afers Exteriors d'Itàlia col·loca una dona al capdavant d'aquest mòmio que teòricament es dedica a difondre la cultura italiana entre els indígenes del país. I en l'activitat quotidiana ja ho fa: les classes de llengua i de cuina, el servei de videoteca i de biblioteca i les projeccions de cinema funcionen de primera. Però continua essent un mòmio en la concepció del rol que ha de jugar a la ciutat. Pràcticament com als anys cinquantes, franquisme encès, quan el van fundar. Per això hi he afegit el 'teòricament', perquè als indígenes del país cada dia ens fa més basarda d'entrar-hi: fa olor de ranci.
La llengua de treball de l'Istituto és, lògicament, l'italià. I la de contacte amb els indígenes, la mateixa que l'IIC de Madrid. La catalana ni l'ensumen. Els assidus ens hem d'empassar les comunicacions de premsa en rigorós bilingüe italià-castellà, i programes, presentacions d'activitats i intervencions públiques, igual. Les rares vegades que hi apareix el català, sempre de rasqui, és en boca d'alguns il·lustres col·laboradors (com ara el professor Giovanni Albertocchi, de la Universitat de Girona, un habitual de la casa) o convidats passavolants. Puntuals, que diuen ara.
Però no és pas perquè no la sàpiguen. El personal de la casa (professors, bibliotecaris, administratius, etcètera), reflecteix a petita escala el comportament lingüístic de la diàspora italiana a la ciutat, que com sabeu és nombrosa. Una selecta minoria ha après l'idioma i mostra més o menys voluntat de formar part del país; una altra minoria, els més vius, segueixen el model Cueva de las Culturas, una associació cultural de mentalitat lingüística integrista (ai, no, perdó, multicultural) però que es disfressa de Cova de les Cultures per obtenir subvencions; i finalment hi ha la tropa, la gran majoria, eternament parapetada rere els tòpics que ja portaven de casa ('els dialectes són inútils', 'els catalans són uns feixistes que t'obliguen a aprendre el seu idioma'…) per no fer l'esforç d'aprendre'l.
Per això és tan important el paper dels de dalt. I especialment de qui hi mana. Fins a dia d'avui, a cap dels directors que ha tingut l'Istituto li ha passat mai per la barretina d'aprendre la llengua, no fos cas que l'acusessin de separatista. Potser això explica que, en una societat amb una italianofília tan acusada, l'IIC no hagi aconseguit la presència ciutadana i el ressò que tenen els esmentats Goethe, Francès i IEN. Amb els vents que bufen, doncs, la directora Roberta Ferrazza té una oportunitat d'or per treure la institució del franquisme mental en què encara està, en part, instal·lada. Potser serà una manera de començar a fotre-li martellada al mur de llocs comuns amb què encara ens miren des d'Itàlia. La setmana passada Marco Giralucci (que no treballa a l'IIC ni li cal, perquè ell sol és tot un institut de cultura: @veneciadiferent) ens en posava un exemple llampant: a excepció d'un mitjà de l'Alguer, la premsa italiana en bloc va passar del Concert per la Llibertat. Ni una ratlla.
Senyora Ferrazza, sigui molt benvinguda. I recordi que la vostra clientela som sobretot nosaltres. Els del futur estat.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015