Opinió
-
De Patrimoni de la humanitat i de prioritats
Montserrat Serra
31.05.2014
-
Josep Roca-Pons, gramàtic compromès
August Bover
29.05.2014
-
El fals debat de la presència d’ERC al govern
Francesc-Marc Álvaro
27.05.2014
-
It makes a difference
Liz Castro
25.05.2014
-
Tot i la imperfecció, s'ha de votar
Liz Castro
24.05.2014
-
What do they want, violence?
Pere Cardús
23.05.2014
-
Tenim el dret de l'oblit?
Joan Jofra
21.05.2014
-
Brighton 1964, cinquanta anys després
Albert Gil
20.05.2014
-
Miquel Calçada: 'La intencionalitat política del tancament de canals de TV3 és evident'
Miquel Calçada
19.05.2014
-
'Tots els colps al País Valencià eren avisos a Catalunya'
Rafa Xambó
19.05.2014
-
Jo no estic crispat, i tu?
Jordi Domingo
19.05.2014
-
El masclisme a l'espanyola
Mireia Canals
17.05.2014
-
Gràcies, Capità, aka “There will never be another”
Kevin Williams
16.05.2014
Pau Vidal
29.09.2013
¡'Se resuelvan, coño'!
Ells ho saben. Saben que tan aviat com els abandonem ens lliurarem a la disbauxa i a la concupiscència, que deu ser la pera. Els hem sortit díscols, eterns adolescents, el fill pròdig que no tornarà mai perquè és incapaç de posar seny i per això ens han de fermar més curt que als altres, que de seguida es van fer grans i responsables i van entendre que en aquesta casa manen els pares. Vet aquí allò de la indissolubilitat de la pàtria. Grande, libre e indivisible. Ai no, indisoluble. Se m’ha estat a punt d’escapar una teòrica sobre la insolucionabilitat de la cosa, però per sort no existeix: quan et poses a fer teòriques saps com comences però sovint no saps com acabaràs, i això és molt perillós; imagina’t que va i la filologia els dóna la raó, la pàtria no es pot dissoldre, per més àcid sulfúric que hi aboquis. Però no, insolucionabilitat no existeix, es diu irresolubilitat. Cosa que ens va millor, perquè serà més fàcil que ens aclarim. Són família, indissoluble i irresoluble. Que no es pot dissoldre (amb dues esses, ho dic pels més grans), que no es pot resoldre. No sé si copseu el teorema: el que no es pot dissoldre és un problema (imagina’t les empreses, les parelles, les colles d’amics. Tota la vida i per sempre més. Quina angoixa! I ja no vull ni pensar en el terròs de sucre, allà vinga remenar el cafemllet amb la cullereta i res, que no es vol desfer, el tros d’indissoluble…). Com a bon filòleg, m’asseguro de no estar dient cap bestiesa. I sí. Sort que ho he consultat, tu. Un dels millors amics que tinc, l’etimològic d’Enciclopèdia (com que som íntims li dic així, amb familiaritat), m’informa que dissoldre i resoldre no són família directa. Oi que no ho hauries dit mai? Dis-soldre, re-soldre. Doncs no. No són fills de soldre (com vols que dallò, si soldre no existeix?). Cadascun va per la seva banda, i així s’explica tot molt millor. El teorema nou, doncs, seria (ara feu veu de Jaume Duch, per exemple): es pot solucionar sense haver de desfer. Però espera’t, que encara em queda un trumfo. El tercer en discòrdia, que de vegades només serveix per acabar d’embolicar la troca, però algun cop fa la llum. A veure què passa. Insolubilitat. I per tant insoluble. És un terme del camp de la química (‘Solut: component d’una solució que hom considera dissolt en l’altre’. Com nosaltres mateixos, vaja), però fixa’t que curiosa, la definició del DIEC: ‘no soluble, que no es pot dissoldre, que no es pot resoldre’. Conxo, ni es pot dissoldre ni es pot resoldre, i ho diu així, tan tranquil. Hem quedat que aquests dos verbs no eren parents i ara resulta que hi ha un adjectiu que els lliga. M’estic començant a fer un embolic. Segur que un dels dos és un ús metafòric, i quan s’hi posa la poesia pel mig ja hem begut oli. Com a bon filòleg que no es rendeix mai, faig una altra comprovació. De quin mot prové, insoluble? I ara ve la bona, ara. Agafeu-vos fort. De solt, participi de l’arcaic soldre, ‘deslligar’ (conxo!), d’on també deriven solta (ni volta, al pas que vaig) i… solució (reconxo!). O sigui que soldre ara ja no, però un dia va existir i és el creador de la solució… Com a bon filòleg que no es rendeix quasi mai, decideixo tirar pel dret. Sabeu com ho arreglarem, això? Amb el membre més efectiu de la família: un solutiu. Que és un laxant. La solució és el solutiu, i a defecar a la via. [Nota per a bons filòlegs torracastanyes: insoluble, indissoluble i irresoluble són massa semblants per no ser parents, i en efecte, llunyanament, ho són. Provénen del llatí SOLVERE. Però es van desviar en temps anteriors al Tribunal Constitucional]. PAU VIDAL, 20/09/13
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015