NIT
1.000
M'han
explicat, majestat -prosseguí Xahrazad-, que els presents es van
quedar astorats, no encertaven a comprendre què passava. El rei,
amb Maaruf a la seva dreta, es va dirigir al tron, s'hi va asseure i llavors
va explicar com havia estat possible el seu retorn. Tothom, cabdills i
cadi, se'n van alegrar, besaren el terra davant seu i es posaren, altre
cop, a les seves ordres.
-Senyors
-va parlar el rei-, ara és l'hora de passar comptes amb el visir.
Vull que el decapiteu i el cremeu públicament i que el seu lloc
l'ocupi el meu gendre, Maaruf.
I
així va ser. El visir se'n va anar de dret a l'infern, tal com diu
el vers:
Déu no tingui pietat
dels seus ossos recorcats.
I que Nakir i Munkar
el mantinguin ben guardat.
I
Maaruf va exercir de visir. La felicitat i la joia van predominar en el
si de la família i Dúnia, després dels nou mesos d'embaràs,
va portar al món un preciós nadó. Els dies formaren
els mesos i aquests els anys, fins que al sisè any de viure feliçment,
la mort del rei endolà els cors de Maaruf, Dúnia i el nen,
que ja havia complert els cinc anys, i també els de tot el poble.
Però les desgràcies no vénen mai soles i al cap de
poc de la mort del rei, el destí va voler que Dúnia contragués
una malaltia que l'havia de dur a la mort. En un batre d'ulls, com aquell
qui diu, a Maaruf li va caure al damunt tot: el pes del govern -ara era
rei-, l'educació del fill, que tot i ser petit tenia el cap molt
despert, i le fet de ser el posseïdor del segell.
Cada
nit, per solaçar Maaruf, els grans del regne acudien a palau i durant
hores feien petar la xerrada, tot parlant de les coses més inversemblants.
Una d'aquestes nits, Maaruf els va indicar que ja podien marxar i se'n
va anar a la seva cambra on l'esperava, amb el llit preparat, una esclava.
Maaruf es va desvestir, es va posar la camisa de dormir, es va allargassar
al llit i l'esclava li va donar massatge als peus fins que es va haver
adormit. A mig son, el contacte d'un cos a la seva vora el va sobresaltar.
-Qui
ets? Què hi fas aquí? -va preguntar, tot parpellejant.
-Que
no em coneixes? Sóc Fàtima, la teva esposa.
Maaruf
va fer un bot del llit i, amb els ulls esbatanats se la va mirar. Per bé
que anava bruta fins al cap damunt i que tenia el cabell canós i
la pell rugosa, Maaruf la va reconèixer: efectivament era Fàtima.
-Què
hi fas aquí? -va tornar a preguntar molt nerviós-. Com m'has
trobat?
-En
realitat és molt sorprenent. Jo, aquest vespre, era al Caire...
-va engegar ella, però tot d'una va parar-. No, espera, començaré
pel principi. D'ençà que vas fugir em vaig veure abocada
a mendicar i a suportar les humiliacions de rics i pobres. No saps prou
bé quantes vegades m'he arribat a penedir del que et vaig fer! Però
de què em servia el penediment? De res. Així, doncs, com
et deia, aquest vespre, havent passat tot el dia demanant sense obtenir
ni un mos de pa, he entrat en un cobertot mig caigut i he començat
a plorar per la meva mala sort i per haver d'anar a dormir amb l'estómac
buit. Tot d'una, no em preguntis d'on, ha aparegut un geni i s'ha interessat
per la meva sort. Jo, és clar, li he explicat tot el que em passava
i ell, de seguida, m'ha dit que et coneixia, que sabia on paraves i que
si volia m'hi duria. I aquí em tens, encara no sé on sóc.
-A
la ciutat d'Ikhtian Khutan -va dir, sorrut, Maaruf- i jo sóc rei.
Vull deixar clara una cosa: jo no et vaig abandonar, vas ser tu qui m'hi
va obligar amb les teves constants querelles i intrigues.
-Sí,
tens raó, no sé quin dimoni em dirigia. Però tenia
l'esperança que si tornava a trobar em perdonaries i m'acceptaries.
He canviat, saps? Ja no em domina el dimoni.
-Si
vols quedar-te haurà de ser sota condicions. Primer de tot vull
el teu penediment més sincer i després la teva promesa que
no intrigaràs contra mi. Sospesa-ho bé, perquè si
et quedes i m'assabento que te'n penses alguna en contra del meu fill o
de mi, et faré decapitar ràpidament. Sóc el rei, saps?,
i tothom em respecta i obeeix les meves ordres. Ara bé, si vols
tornar al Caire -i li va ensenyar el segell que duia al dit- puc fer que
el geni Abú Saadat t'hi dugui ara mateix.
A
Fàtima no li va caldre pensar-ho gaire, al Caire duia una vida arrossegada
i allí se li oferia una vida regalada i, qui ho sabia?, amb el temps
potser podria esdevenir reina, fins i tot. Així, doncs, es va penedir.
-Em
vull quedar al teu costat, estimat -va dir-. Que estàs casat? Com
que m'has dit que tenies un fill.
-Mira,
Fàtima, en primer lloc no em diguis estimat, jo no t'estimo. I si
accepto que et quedis és perquè em sap greu que la que va
ser la meva esposa vagi pels carrers pidolant. I sí, és cert,
estava casat i tinc un fill.
Llavors,
Maaruf li va explicar què li havia passat a Dúnia.
-Em
sap greu -va fer Fàtima-, Déu la tingui en sa glòria.
Maaruf
no va voler allargar més la conversa i va manar que instal×lessin
Fàtima a l'ala de palau reservada a les dones i li va assignar esclaves
i eunucs. Fàtima va passar, en una nit, de viure en la més
extrema de les misèries, a viure com una reina.
Des
d'aquella nit, Maaruf no va pensar més en Fàtima, sobretot
tenint en compte el mal que li havia fet, perquè ja ho diu el refrany:
"La maldat anul·la el desig i el cor endureix", i també el
poeta diu:
Dels mals procura el cor guardar
car costa després de refer.
Al vidre se'l pot comparar:
si es trenca, no hi ha res a fer.
I
a més, altra feina tenia: cada nit la passava amb belles esclaves
que sadollaven els seus instints.
Arribada
en aquest punt, Duniazad s'adreçà a la seva germana Xahrazad.
-De
veritat et dic, Xahrazad, que aquestes històries tan meravelloses
lleven qualsevol tristor i atribolament.
-Certament,
Duniazad, però espereu a sentir el final de la història,
és sorprenent! Si és que sa majestat, el rei Xahriar, em
deixa viure i m'ho permet.
"A
fe que no la mataré pas, he de saber com acaba la història,
abans", va pensar el rei, tot sumint-se en un profund son.
L'arribada
de l'alba sorprengué Xahrazad i aleshores callà.
L'endemà,
Xahriar es va llevar renovellat i amb l'esperit tranquil i se'n va anar
cap a la sala del tron, on l'esperava, amb la mortalla sota el braç,
com des de feia mil dies, el pare de Xahrazad, el visir. Al capvespre,
quan Xahriar va donar per acabada la jornada, va sortir de la sala del
tron corrents i es va dirigir al serrall.
L'arribada
de l'alba sorprengué Xahrazad i aleshores callà.
![](cuchill.gif)
|