Opinió
-
El cadàver de la transició
Xavier Montanyà
15.10.2004
-
Salvador Allende, l'última oportunitat
Xavier Montanyà
01.10.2004
-
Cultura sense contingut, igual a zero
Xavier Montanyà
22.09.2004
-
Els caníbals som els blancs
Xavier Montanyà
30.07.2004
-
Una decisió històrica del Constitucional
Xavier Montanyà
29.07.2004
-
Per què no callen els polítics jubilats?
Xavier Montanyà
13.07.2004
-
La nova Europa
Jordi Borda
05.07.2004
-
Aquí es continua pasturant idíl·licament
Xavier Montanyà
29.06.2004
-
Batalla final per la memòria
Xavier Montanyà
11.06.2004
-
La cultura no és televisiva
Xavier Montanyà
24.05.2004
-
La solució no és construir més presons
Xavier Montanyà
07.05.2004
-
L'esperit del Fòrum
Xavier Montanyà
03.05.2004
-
Bon cop d'estic
Jordi Borda
22.04.2004
Marta Rojals
17.03.2008
'Mallorca vice'
Aquests dies s’ha sabut que la Fiscalia Anticorrupció de les Illes Balears demanava raons a un ex-regidor d’urbanisme de l’Ajuntament de Palma per 45.000 misteriosos euros gastats durant el seu exercici a cop de visa consistorial. Acostumats a la picaresca marbellesa, això és peccata minuta, si no fos perquè és provat que aquesta suma respectable va volar intempestivament, entre les quatre i les set de la matinada, cap als calaixos de determinats establiments de senyors (sí, senyors) d’aquells que, com algú va dir un dia, fumen i et parlen de tu. Doncs sí que va cara, la botifarra.
Deu ser que, a les Illes, sostenir segons quin càrrec d’alta administració resulta d’allò més estressant. Si fas de regidor d’urbanisme, per exemple, ja se sap: treballar de sòl a sòl, una hora o altra demana consol. Per això no ens hauria de sorprendre tant, que segons quines despeses de l’esbarjo d’un servidor del poble se sufraguin amb diner públic. Si més no, sembla que alguns exponents destacats de l’arxipèlag, amb una manca de picardia alarmant, s’hagin entestat a demostrar-ho amb papers sobre la taula: heus aquí que, no fa ni quatre anys, els mitjans ens feien sabedors del càrrec a les arques governamentals balears d’unes factures de caire 'picant' segellades en un local moscovita de moral dispersa. Es veu que se’ls havien colat, ai carai, durant una expedició oficial encapçalada pel president illenc mateix en missió especial per terres russes.
Però no tot són malversacions de fons públic, en aquesta vida. Tornant a l’ex-regidor que ens interessa, ja ha transcendit que l’han identificat com a client habitual en algunes de les cases mai millor dites 'de barrets' que han estat objecte de l’alegre dispendi. Curiosament, aquesta revelació no s’adiu gaire amb el seu currículum públic, ben a l'inrevés: membre respectat d’un partit força popular, és reconegut com a posseïdor d’una carrera política sense màcula (que, permetin-me la frivolitat, en un regidor d’urbanisme avui és cosa de no dir); catòlic ultrapracticant tot ell, se’ns manifestava com un defensor ardu de la família com déu mana i com a predicador amb l’exemple en el paper de cristianament casat i pare de cinc cristianes criatures. De manera, senyors, que ja tenim amanit el drama.
Donades les credencials que acabo de descriure, el nostre ex-regidor d’urbanisme té mala peça al teler: a la sentència assignada per la llei dels hòmens, hi haurà d’afegir la penitència no menys implacable per haver faltat a un bon grapat de manaments de la llei de déu, en versió revisada i ampliada segons els designis de l’última Conferència Episcopal, que encara fa més temor. I per acabar de lligar el paquet, posa-hi també l’escarni públic, que, si semblava cosa del passat, en l’era de la comunicació ja torna a fer tremolar més d’una conspícua boleta de genoll.
Ara, per a ser justos, també cal dir-ho tot, i és que, a aquesta pobra ovella esgarriada, no se li pot negar un fil d’esperança: perquè a hores d’ara, si se sap penedir de cor, ningú no dubta que el seu entorn pròxim, irrevocablement afiliat a valors tan lloables com la misericòrdia, sabrà acollir-la i redimir-la per haver fet drecera del camí de la rectitud amb determinades prospeccions fora d’hores. I encara, si és pels diners, que no passi ànsia, que en el fons, 45.000 euros, per qui els veu i qui els remena, tampoc no són tants.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015