Opinió
-
L’autonomia llur
Joan Mir
26.06.2006
-
Orfes, un any més
Martí Estruch Axmacher
21.06.2006
-
Engrunes de pastisset
Julià de Jòdar
20.06.2006
-
Correos forever
Martí Estruch Axmacher
09.06.2006
-
Vida privada
Mercè Ibarz
29.05.2006
-
L´últim obstacle
Julià de Jòdar
25.05.2006
-
Violentíssim serà el goig de les nits
Andreu Barnils
23.05.2006
-
El pa i l'estatut, els volem sencers
Martí Estruch Axmacher
18.05.2006
-
La italianització de Catalunya
Joan Mir
16.05.2006
-
Gent al museu
Mercè Ibarz
05.05.2006
-
Què us fa por, demòcrates de talla única?
Julià de Jòdar
04.05.2006
-
El Barça somrient
Jaume Subirana
27.04.2006
-
Diguem no
Martí Estruch Axmacher
25.04.2006
Albert Dasí
06.06.2008
L'escola d'Almoines en un país normal
Per a molts dels qui vivim en aquest país el somni no és d'ésser els millors, els més alts ni els que arribem més lluny (no fóra desmesurat, pensar-hi). Tampoc no és de disposar de la millor tecnologia, de la innovació més eficaç, ni fer els propòsits de més risc, horitzó o futur. Per a la gran majoria dels qui vivim en aquest país el somni és d'ésser normals. Que en cap cas no nega la possibilitat dels propòsits bells i de difícil aconseguiment.
En el lliurament dels premis Baldiri Reixac 2008, al palau de Pedralbes de Barcelona, les distincions foren per a les escoles, mestres i alumnes de tot el país. Les paraules de lloa del treball de l'escola, la glossa de trenta anys de reconeixement de l'escola, de l'escola del territori complet de parla catalana, apuntava tan alt com vulgueu somniar: el futur d'un país normal, que espera grans fites, és a l'escola. És a l'escola que cal assentar els fonaments dels grans canvis. Ningú amb tres dits de front no pot anar contra la seua escola, i menys si aquesta és una escola plural, democràtica fins al moll de l'os, participativa, amb les famílies que hi intervenen, compromesa amb els seus i amb el poble. Tot això és l'escola pública d'Almoines.
'Entre totes les llengües, la que amb més perfecció deuen saber los minyons és la llengua de sa pròpia pàtria.' Són paraules del rector Baldiri Reixac, tretes de 'Instruccions per l'ensenyança de minyons', un llibret del segle XVIII, malgrat que encara arrosseguem el gep i ens cal defensar a ultrança tan bell propòsit.
Aquest precepte, o si voleu filosofia o manera d'entendre l'ensenyament, és la pràctica de l'escola d'Almoines des de fa més de trenta anys, quan van decidir de començar a fer escola en valencià en aquell petit poble de la Safor, a tocar de Gandia.
Aquesta normalitat, bastir una escola valenciana entre els nostres, a base de treball i d'il·lusió, amb el goig màxim de veure com responen les famílies, amb un equip que creu en allò que fa, que és exemple per a la resta d'escoles valencianes, per la metodologia, la participació dels xiquets, per la innovació, va tenir un premi especial l'any 2005: la Creu de Sant Jordi de la Generalitat de Catalunya, entre més distincions. Sant Jordi també és el patró de la ciutat de València, encara que molts proven d'amagar també aqueixa similitud nord-sud.
Justament l'esperit d'equip (mestres, alumnes i famílies), acomboiat de fa temps per Baptiste Malonda, ha estat el blanc de l'administració valenciana i del seu conseller d'educació, l'honorable (!) Font de Mora. La inspecció educativa i el conseller han pres la decisió de prohibir que Baptiste continue dirigint el projecte educatiu d'Almoines. Raó? Cap. No han explicat res. No els cal explicar res. Han avaluat negativament la direcció sense donar explicacions. Anul·len l'escola en valencià, en fan cas omís, es neguen a participar en els Estudis PISA per no rebre els informes de resultats, decideixen de fer objecció a la democràcia en l'escola, o s'acarnissen contra l'honestedat d'un director que és un referent d'escola valenciana, però no passa res. No els cal explicar ni justificar res.
A València, la llei empara la decisió maldestra, absurda i parcial, com si aquella haguera de protegir la humiliació, la burla i coses pitjors, com ara un atac descarat contra l'escola d'Almoines i els seus xiquets, que és també l'escola valenciana i l'escola de milers de valencians.
Ja n'hi ha prou de no actuar contra la indecència. N'hi ha prou de rebre la vexació d'aquests impostors de polítics i d'allò que representen. Contra la prostitució que es propugna des dels llocs de responsabilitat valenciana cal la denúncia, explicar qui són aquests responsables que ens representen, esbombar en els mitjans com actuen i premediten, perquè el moviment civil del nord i del sud, i encara el poc moviment institucional decent, actue fermament i decidida per aquell somni: el somni diari d'escola valenciana, d'ésser un país normal. Per l'escola d'Almoines.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015