Opinió
-
Anatomia
Mercè Ibarz
02.02.2007
-
La ciutadania contra el poble
Xavier Montanyà
23.01.2007
-
Miquel va a missa
Enric Casasses
19.01.2007
-
TV3 i la negació de la Cultura
Xavier Montanyà
18.01.2007
-
Geopoètica
Mercè Ibarz
17.01.2007
-
El crèdit de la literatura
Julià de Jòdar
15.01.2007
-
Talaiots
Maria Antònia Oliver
12.01.2007
-
L’any de la revolució
Xavier Montanyà
11.01.2007
-
Raimon és sempre Raimon
Martí Estruch Axmacher
09.01.2007
-
Dones i no
Mercè Ibarz
03.01.2007
-
ETA
Joan Mir
02.01.2007
-
L'or negre de la mort (Segona part)
Xavier Montanyà
29.12.2006
-
L’or negre de la mort
Xavier Montanyà
28.12.2006
Josep Albinyana
13.11.2009
País de peatges
Era de nit quan vaig arribar en aquell peatge de l'autopista. Del cotxe de davant meu en baixà el conductor, que se m'acostà i em demanà en espanyol com era que li tocava de tornar a pagar. Segons ell, feia no res que ja havia passat per un abús econòmic similar i no entenia que l'atracament legalment legislat es repetira a tants pocs quilòmetres. Era de Madrid. Ell m'ho va dir, i jo vaig endevinar que visitava poc el nostre país, si és que no coneixia aquesta peculiaritat contributiva nostra.
Mentre sopàvem l'altre dia amb un convidat de mudar, li vaig explicar que vivim en un país de peatges. No solament pels de les carreteres, que ell coneix i sofreix segurament més que no jo, sinó pels que hem de pagar si volem circular per la vida amb una dignitat nacional mínima. Si més no al País Valencià (sobretot al País Valencià), mantindre's en la nostra identitat, viure amb un mínim de normalitat la cultura del país, significa haver de pagar un peatge, si no volem conformar-nos amb la vulgaritat provinciana i volgudament forastera de qui ens governa. Mentre Generalitat, diputacions i ajuntaments (la majoria) es gasten els diners dels nostres impostos a ofrenar glòries sense vergonya, una part de la societat civil inventa un estat (estatut en el nostre cas?) paral·lel, una mena d'administració privada feta amb els altres 'impostos', els 'peatges' pagats voluntàriament a tantes entitats que aconsegueixen cada dia que l'esforç per a fer-nos desaparéixer siga ineficaç.
Ara per ara, Escola Valenciana pot ser el màxim exponent d'aquesta mena d'administració no oficial, capaç de posar en evidència la dimissió calculada del govern valencià pel que fa a qualsevol senyal de normalitat nacional. O Acció Cultural. O la caterva d'associacions que no es deixen invisibilitzar. Un esforç ingent amb resultats que la suma multiplicaria. Quan començarem a aplicar aquesta aritmètica tan senzilla? I encara més: quan serem capaços de transportar-la a la política?
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015