Opinió
-
Peperines*
Andreu Barnils
13.03.2008
-
Potser que no m’estimessis tant…
Marta Rojals
04.03.2008
-
Eleccions que no fan trempar
Martí Estruch Axmacher
03.03.2008
-
València i Finlàndia
Albert Dasí
29.02.2008
-
La guerra d’una societat incapaç
Agustí Pons
28.02.2008
-
De més verdes no en maduren
Marta Rojals
27.02.2008
-
Euskadi, estat d’excepció constitucional
Xavier Montanyà
25.02.2008
-
Ave, Zapatero
Martí Estruch Axmacher
22.02.2008
-
Egunkaria, cinc anys silenciat
Martí Estruch Axmacher
20.02.2008
-
L'escola, com més tard millor
Carlota Franco
19.02.2008
-
Guillats o ximples?
Martí Estruch Axmacher
13.02.2008
-
Volodia Teitelboim, in memoriam
Xavier Montanyà
12.02.2008
-
Hi ha país, al Sud
Albert Dasí
08.02.2008
Marta Rojals
11.11.2014
'Mira que me'n vaig, eh?', o la trampa del sí-no
La pregunta en arbre va fer efecte —divideix i tal i tal—, i les múltiples respostes de la fórmula també. No passa res: volíem xifres i ja tenim xifres. Més de dos milions i quart de catalans es van reconèixer sobirans davant un estat que els té per violadors de l'ordre i la llei. Només per això, els prohibicionistes haurien de fer una reflexió abans de comptar com a tots seus els delinqüents del no. Per la banda dels 'indepes', no tenim gens d'interès a inventar-nos qui comptem com a nostres i qui no: no ens volem fer trampes, anem de debò.
Diumenge van ser 1.861.753 els motivats que, després de fer un màster per a localitzar una urna, van volar mil quilòmetres, van agafar trens, cotxes, crosses, cadires de rodes, van renovar-se el DNI per dir que sí, que sí. Arrodonint, 1.860.000 'indepes' que —i ara potser aixafaré alguna guitarra— superen el total d'1.630.000 votants arrodonits de PSC, PP, ICV-EUiA i Ciutadans a les eleccions del 2012, amb una participació que vorejava el 70%. Hi he sumat ICV-EUiA sencer per compensar la variable Unió, que ignoro, i no he volgut embrutar l'article amb sigles de feixistes i de racistes que en democràcia no pinten re. Com deia aquell anunci: 'Que què tenim?' Doncs tenim això, de moment.
Aquest és el nostre punt de partida, comptant que, segons els experts, Catalunya té una abstenció estructural d'un 25%. La pregunteta de la punyeta, que elevava l'unicornisme del sí-no al nivell del món real, ha donat vida al somni de 230.000 respectabilíssims votants que volen un estat regalat amb llacet i purpurina per PSOE i PP. I dic que, posats a preguntar coses que depenen de qui ens va en contra, també hauríem pogut incloure el caramelet: 'Vol que Catalunya esdevingui un estat independent dins la UE?', que hauria arrasat entre els qui es creuen que fora del club que accepta Cañete com a soci hi ha l'abisme sideral. Però, de nou, els 'indepes' no volem fer trampa, manies de voler fer-ho bé.
Per acabar d'esprémer la metàfora matrimonialística, el sí-no seria la dona amb la maleta als peus que crida des del rebedor: 'Que me'n vaig, eh? Mira que sóc a punt d'anar-me'n, eh? Mira que si surto per aquesta porta potser no tornaré...', tot esperant que al marit li plagui d'aixecar-se del sofà, de fer quatre passes tedioses i pronunciar la fórmula de sempre: 'Maria, canviaré.' També és lògic que, si el teu marc mental és Espanya, et faci l'efecte que el moment més pròxim al 'Maria, canviaré' és ara, amb la irrupció dels nous Podem i els vells Pedrem que, pel 'canviaré' que ens interessa, sempre necessitaran permís del PP. Que difícil que és, per als agnòstics, d'entendre el misteri de la fe.
Doncs, tornant a la ciència, una cosa sabem del cert: hi ha més nous independentistes sense retorn que nous dependentistes sense ídem. I encara una altra: el factor temps multiplicat per l'(in)acció de l'estat espanyol genera més 'indepes' que no pas 'depes' per segon. En un referèndum binari, la incògnita és si els votants del sí-no tendirien a renunciar abans al sí que al no, cosa que els suma al gruix dels indecisos. En tot cas, ara que ja no hem de discutir sobre legalitats, és el moment d'acostar-los el debat, de proposar-los l'oportunitat única, engrescadora, insuperable, de contribuir a fer un país nou. A les nostres mans hi ha obrir les ments que, un cop obertes, hem vist que ja no es tanquen. Comencem la campanya de cara, tornem a forçar que els contraris s'hagin de retratar: l'estat espanyol hi posarà la tanca, i nosaltres hi posarem la clau.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015