Opinió
-
Mascarell: la cultura és ell
Xavier Montanyà
09.11.2011
-
El Facebook que ens ha matriculat
Marta Rojals
07.11.2011
-
To de re per a mandolina i clarinet
Xavier Montanyà
04.11.2011
-
I jo més
Marta Rojals
31.10.2011
-
Els vells voltors aterren a Líbia
Xavier Montanyà
26.10.2011
-
Vendre la casa i anar a lloguer
Marta Rojals
24.10.2011
-
Shell colonitza Irlanda
Xavier Montanyà
20.10.2011
-
No disparin al mestre
Marta Rojals
17.10.2011
-
Ultratge, a la història, a la veritat i a l'ètica
Xavier Montanyà
11.10.2011
-
Els hòmens invisibles
Marta Rojals
09.10.2011
-
De rics, 'jòkers' i trampes
Xavier Montanyà
04.10.2011
-
‘Pa negre’, vi i postres
Marta Rojals
03.10.2011
-
L'ostra dins la perla
Xavier Montanyà
27.09.2011
Xavi Sarrià
14.10.2008
La desmemòria militant
Hi ha un jutge de Madrid, d'aquells que s'enllustren d'ego davant els flaixos, que ha dit que potser havia arribat l'hora d'identificar les fosses comunes de la guerra civil. I em sembla coherent, perquè, si aquest mateix jutge ho ha impulsat a l'altra banda de l'Atlàntic, és lògic que ho faça al lloc on treballa. Però també em sembla vergonyós, perquè el fet que ho investigue ara, trenta anys després de la mort del dictador, sense voler esclarir responsabilitats i amb un forta oposició política, diu ben poc de la salut democràtica de l'estat on ens fan viure.
Vivim en país perplex, diuen. En un país que no acaba d'entendre l'estat de les coses. Però jo crec que vivim en un país dolgut, incapaç de pair les coses de l'estat. Com ara la llei de la memòria històrica promulgada per un govern que es limita a demanar permís, a preguntar si es pot, a encobrir un perdó per a actuar. I a vegades ni això. Al País Valencià, per exemple, ha estat una entitat cívica qui ha hagut de defensar la immensa fossa comuna del cementeri de València, que l'ajuntament pretenia cimentar, i qui ha hagut de rescatar el nom de les 26.000 persones que hi foren sepultades des de l'1 de abril de 1939 al 31 de desembre de 1945. Al seu torn, una iniciativa popular s'ha encarregat de denunciar i d'assenyalar la presència de més de cinc-centes plaques, estàtues, monòlits i escuts dels amics de Hitler i Mussolini que encara es veuen pels carrers valencians.
Sempre m'he demanat per què es permetia aquesta simbologia. Per què no hi ha museus dedicats als horrors de la dictadura. Per què no s'emeten documentals sobre aquest tema a la televisió pública estatal. Per què encara perviu el mausoleu de la barbàrie, lloat recentment pel president de la Conferència Episcopal Espanyola, i en canvi no hi ha cap rèplica dels camps de concentració franquistes, on de manera didàctica , com passa a tot Europa, s'ensenyen als nostres joves les conseqüències de la intolerància que brota en temps de crisi com els que vivim.
La resposta és més trista encara: l'estat espanyol es fonamenta en la desmemòria militant. I si no, com s'explica la bel·ligerància demostrada per una bona part de la seua classe política, església, estament judicial i comentaristes d'opinió contra la recreació del mapa del dolor d'una de les dictadures més cruels i prolongades del continent? I encara hi ha els qui se'n burlen i els qui demanen reparació per als vencedors que durant quatre dècades aplicaren la justícia ordenada pel general Mola: 'Hay que sembrar el terror [...], hay que dar la sensación de dominio eliminando sin escrúpulos ni vacilación a todos los que no piensan como nosotros.'
Tots tenim familiars, amics o coneguts que sofriren la repressió franquista. I encara sort dels testimonis. Gràcies a ells hem pogut saber el drama de les fosses comunes, els judicis sumaris, els presoners esclavitzats i la resta de tragèdies que es visqueren aquells dies. Però avui els darrers supervivents es moren. I ens dol. I no solament pel buit personal. Ens dol perquè la seua memòria és com un tresor que s'oxida i es perd, de dia en dia, dins l'oceà on alguns aboquen les derrotes de la vida.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015