Opinió
-
Imbècils
Marta Rojals
13.09.2012
-
Postal de Prada
Martí Estruch Axmacher
21.08.2012
-
#noelsvullpagar (II)
Marta Rojals
23.07.2012
-
#noelsvullpagar
Marta Rojals
16.07.2012
-
Xancletes per la independència
Xavier Montanyà
08.06.2012
-
Duranal, el supositori ideal!
Xavier Montanyà
25.05.2012
-
En defensa d’uns drets irrenunciables
Xavier Montanyà
18.05.2012
-
'Amb vostès... el gran Sheeeeldon Aaaaadelson!'
Xavier Montanyà
11.05.2012
-
Estat de setge
Xavier Montanyà
04.05.2012
-
Despertador
Marta Rojals
28.04.2012
-
Soraya Maribàrbola, monja i minyona.
Xavier Montanyà
26.04.2012
-
La pesta borbònica
Xavier Montanyà
20.04.2012
-
Carn de cuneta
Marta Rojals
16.04.2012
Marta Rojals
24.07.2009
Una altra realitat incòmoda
Últimament han emergit a la superfície informativa dos casos de violació de xiquetes que, entre l’un i l’altre, impliquen un total de tretze perpetradors, la majoria d'edat escolar. I de nou ens posem les mans al cap, ara perquè toca, perquè surt a les notícies, perquè som Europa i aquí, aquestes coses, no les podem consentir. Si més no, les que se saben i són nostres, perquè, si no se saben i a sobre no són nostres, ens podem estalviar la feina de mirar cap a un altre cantó.
I penso, per concretar del tot, en el terrible exemple del Congo, altrament dit República Democràtica, una ironia denominativa que amaga la realitat de milers de dones i xiquetes violades, tan solament des de principi d'any, per soldats propis i estranys. I, malgrat que les víctimes ja es compten per centenars de milers des que se’n va començar a parlar internacionalment, ja és vist que les paraules, si massa mal fan, també se les emporta el vent.
Explicat així, en fred, tot són números. Explicat en calent, són poblacions senceres de dones i xiquetes escomeses salvatgement, públicament, múltiplement, davant la família i dels veïns; forçades per uns hòmens que tenen filles, mares o germanes, a tenir relacions sexuals amb fills, pares i germans; prenyades pels abusadors, contagiades del VIH i d'alguns altres mals, escorxades de l’aparell digestiu i reproductor, esterilitzades a cop de matxet, o amb un feix de bales entranya endins; i, per a acabar-ho de reblir, les que sobreviuen encara són rebutjades per la comunitat, pels parents i per elles mateixes, per impures, per dones, o per ambdues coses alhora. Dones que, sense morir-se necessàriament, hi perden del tot la vida.
I de tot això, en diuen ‘violacions com a arma de guerra’, i ‘accions per a desmoralitzar la població civil’. Els efectes són aquests, sens dubte, però la causa és molt més profunda, i l’hem d’anar a buscar en l'aspecte més fosc d’una espècie humana entestada a demostrar, amb fets i no paraules, que no es pot estar de cometre les pitjors barbàries, si se sap impune. En aquest cas la guerra és la coartada perfecta. Quin gran argument! Doncs molt bé: enviem-hi els cascos blaus perquè uns i altres es matin i es desmoralitzin segons els protocols de la llei internacional de conflictes armats; ara, les dones i les criatures, que ens les deixin en pau. Però em temo que serà cosa de temps que els interessats no es busquin una altra excusa, i ja hi tornarem a ser.
Escriure sobre això, costa. Parlar-ne, també, i és comprensible. Allò que no és tan comprensible és que costi tant de posar-hi fil a l’agulla. Llastimosament, quatre barrils de petroli belluguen més exèrcits que no milions de cossos profanats i saquejats íntimament i psicològica amb el subterfugi de la guerra. I que, casualment, eren, són o seran de dones: carn de canó de segona divisió. I si, a sobre, parlem de congoleses, ruandeses, liberianes o bangladeshines, de tercera o de més avall i tot.
Sigui com sigui, és difícil d'escatir quina mena d’empara els podem oferir des d’un continent que, en els conflictes bèl·lics més recents, ha vist passar pel mateix terror milions de ciutadanes sense més resposta que la de deixar-ho constar a les estadístiques d’arxiu de les Nacions Unides. Si som conscients de la magnitud de les xifres, de l’abast global de la barbàrie, d’aquesta gran, immensa, infinita vergonya humana, si ja no podem dir que són mals que no es veuen, no ens restarà sinó admetre, amb tot el dolor del món, que són mals que no es volen mirar.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015