Opinió
-
Molt soroll per no res
Pere Cardús
15.05.2014
-
Fes-te emprenedor, dropo!
Marta Rojals
13.05.2014
-
Voteu, voteu, voteu!
Joan-Lluís Lluís
12.05.2014
-
Sebastià Sastre i Papiol
Andreu Barnils
11.05.2014
-
'¡Qué guay!'
Xavi Sarrià
09.05.2014
-
Godot, el regal de Raimon, un ase, una pastanaga i la Tercera Via
Pere Cardús
08.05.2014
-
Bah, només són persones
Marta Rojals
06.05.2014
-
Benvolgut Josep Ramon
Andreu Barnils
04.05.2014
-
La plantofada, Navarro i la pau dels cementiris
Pere Cardús
01.05.2014
-
Els eurosalaris en l'era Skype
Marta Rojals
29.04.2014
-
Aquest Raimon desdibuixat
Joan-Lluís Lluís
28.04.2014
-
Records de la darrera martingala
Andreu Barnils
26.04.2014
-
El risc de tenir un estat propi
Pere Cardús
24.04.2014
Martí Estruch Axmacher
18.04.2006
Catalunya i Euskadi, miralls i miratges
Hi ha hagut canvi de peces al tauler d’escacs que oposa Euskadi i Espanya. A l’un costat del tauler, Alonso ha passat a Defensa per controlar els peons del Centro Nacional de Inteligencia, no fos cas que emprenguessin jugades incontrolades pel seu compte en un moment delicat de la partida. Pérez Rubalcaba, una vegada enllestida l’esquilada de l’estatut català, abaixa la persiana de la barberia i s’incorpora a Interior per tenir les torres de la guàrdia civil i la policia espanyola sota control. El rei del ‘talante’ (dir-ne la reina seria potser més adequat des del punt de vista escaquístic, però podria semblar ofensiu) fa cara de prendre-s’ho seriosament i deu pensar que d’aquí al Nobel. A l’altra banda del tauler han hagut de pagar per recuperar un alfil eliminat injustament, Otegi, i lluiten per aconseguir que els legalitzin el conjunt de les peces. La partida, com sempre, es proposa desigual.
I, malgrat tot, cal jugar-la, perquè segurament que és l’única opció realista que tenen els independentistes bascos en aquests moments, i perquè el dèbil sempre ha d’acabar acceptant les regles de joc que imposa el fort. A més, en política, com en els escacs, una jugada inspirada o un moviment que desconcerti el contrari pot fer guanyar la partida. Els sobiranistes bascos són plenament conscients que el govern espanyol, fins i tot amb un president somrient, no els regalarà res i intentarà d’escamotejar-los-ho tot. També han comprovat, per més que ho sospitessin, que quan un president del govern (espanyol el govern i somrient el president) diu que respectarà una decisió d'un parlament com el català, no mereix gens de credibilitat. N’hi ha que fan blufs fins i tot jugant a escacs.
De totes maneres, no és pas cap a Catalunya que miren els bascos. Nosaltres sí que mirem els bascos: ens hi hem emmirallat i els hem envejats, obertament o en secret. No la violència, és clar. Però sí la tenacitat, la valentia, la capacitat de plantar cara, la talla de molts polítics, la consciència ciutadana, el model de finançament, la capacitat de mobilització… Acció-reacció: els tanquen el diari Egunkaria i recullen 4.6M d’euros per fundar Berria, un diari encara més potent i més llegit. És només un exemple. Molt en consonància amb el caràcter dels catalans, la nostra admiració de les virtuts dels bascos desemboca en frustració i en un ‘si fóssim com ells’ que no porta enlloc. És la impotència de qui no té projecte propi clar. Som com dos germans: el petit, Catalunya, segueix el gran i l’admira; al gran, Euskadi, més aviat li fa nosa el petit. Per no parlar del menyspreu constant d’ETA per Catalunya, que ens ha utilitzat sempre segons els seus interessos i considerant-nos una regió més d’Espanya. Hipercor va ser el punt roent i la ferida encara cou, gairebé vint anys després.
Ara, els bascos tenen la sort que no s'han d'embrancar en la redacció d'un estatut, amb un calendari que, com sempre, acaba depenent dels calendaris electorals. No, el procés que ara comença a Euskadi és un procés llarg, sense data final, complicat i incert, que, per una banda, ha de tractar dels presos i del desarmament i, per una altra, ha d'incloure una negociació política. La diferenciació ben clara d’aquests dos aspectes ja palesa que el model a seguir és el d'Irlanda del Nord, salvades les distàncies i les diferències, que òbviament n'hi ha. És un model que els bascos han seguit de prop, que coneixen bé i del qual poden aprofitar encerts i intentar d’evitar errors. Potser nosaltres hauríem de mirar cap a Escòcia: aquests també tenen una partida d’escacs en marxa que algun dia guanyaran.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015