Opinió
-
Camí del milió de vots
Vicent Partal
28.03.2011
-
Les provocacions de Camps
Vicent Partal
25.03.2011
-
Gràcies
Vicent Partal
24.03.2011
-
Per què, senyor Hereu?
Vicent Partal
22.03.2011
-
Dubtes, espere que raonables
Vicent Partal
21.03.2011
-
Amb el Pare Manel
Vicent Partal
18.03.2011
-
Honorant Barcelona
Vicent Partal
17.03.2011
-
Els límits dels drets
Vicent Partal
16.03.2011
-
Transparència
Vicent Partal
15.03.2011
-
En una nuclear el perill és inevitable
Vicent Partal
14.03.2011
-
Una majoria
Vicent Partal
10.03.2011
-
Tranquil
Vicent Partal
09.03.2011
-
Atacar Gaddafi?
Vicent Partal
08.03.2011
Vicent Partal
10.05.2012
Espanya, KO
L’any 2007 Caja Madrid, dirigida per un íntim de José Maria Aznar que es diu Miguel Blesa, va comprar Iberia. Exactament va pagar 239 milions al BBVA per un 6,9% de les accions que, sumades al 10% que ja en tenia, feien de la caixa madrilenya la primera accionista de la companyia.
La raó que varen donar d'una inversió d’aquest volum era que ‘calia un accionista fort i espanyol de referència’, perquè el trànsit aeri aportava més del 5% del PIB i perquè Iberia era 'essencial per a fer d’Espanya una gran potència europea’.
Perquè no en restaren dubtes, tot just tres dies després Caja Madrid comprà un altre 6,42% d’Iberia, en aquest cas a Logista, per 220 milions d’euros, de manera que ja en controlava el 23,4% i n'era l'accionista del tot majoritari.
Era una època en què algunes empreses estrangeres aspiraven a controlar Iberia, i aquella demostració de poder financer va ser una manera de fer-les-en desdir per assegurar un gran objectiu polític: fer de la T4 una gran porta llatinoamericana d’Europa, i de Madrid, una continuació obligada de l’eix Berlín-París. Que tots aquells diners, com s’ha vist ara, fossen poc de fiar, importava ben poc a una gent que semblava convençuda que el BOE era una arma gairebé atòmica, capaç de canviar l’economia mundial.
Un any abans de la compra d’Ibèria per Caja Madrid s’havia coronat la faraònica T4, un dels grans projectes del govern d’Aznar, si bé l'inaugurà Zapatero. El mastodont havia costat 6.200 milions d’euros i, d’acord amb els plans que ja havien dissenyat els populars i que els socialistes no havien qüestionat, fou regalat a Iberia per tal de dificultar màximament tota competició possible amb la nineta dels ulls dels nacionalisme espanyol. I per si no n'hi havia prou, l’estat va posar AENA al seu servei --com sabem prou bé nosaltres.
Un any després de la compra d’Iberia per Caja Madrid, el 2008, l’atreviment va arribar al súmmum. Iberia i British Airways es van fusionar, aprofitant una crisi sense precedents de les companyies aèries i una feblesa circumstancial de la gran empresa britànica, tres voltes més gran que no Iberia. Caja Madrid, amb aquells diners que ara s’ha vist que eren molt poc sòlids, va passar a controlar el 'holding' i a manar no solament a Iberia, sinó també a British Airways, un dels grans noms de l’aviació mundial.
Això va significar declaracions altisonants sobre Espanya, o siga Madrid, en el sentit que havia de ser el centre del món, i que aquella adquisició demostrava que l’economia espanyola mereixia un salt de dimensió i havia de ser reconeguda com una de les grans economies del món.
Eren els anys folls d’Espanya, i a Madrid es pensaven que, a base d’injectar diners públics a dojo en projectes més polítics que no reals, el món canviaria i el seu país seria una referència a Europa, una autèntica potència sorgida del no-res.
Però ahir, de sobte, es va acabar la facècia. L’estat, irònicament en mans del mateix PP, va decidir de nacionalitzar Bankia, el banc del PP, la fusió de Caja Madrid amb Bancaixa. I no pas per ganes ni per convicció, sinó perquè la ruïna ja era tan manifesta que podia ensorrar el banc en qüestió d’hores, i potser l'estat i tot. L'han hagut de nacionalitzar per força, perquè tot aquells diners moguts tan alegrement eren menys sòlids que l'aigua.
I ara ve que la primera decisió que anuncien és de posar immediatament a la venda les accions d’Ibèria, les mateixes accions que els havien fet pensar no tan solament que eren una potència europea del mateix rang d’Alemanya o de França, sinó fins i tot una de les grans entre les més grans del món.
Si ho voleu veure així, tot plegat és una anècdota, una simple part d’aquest enorme embolic que és i serà la crisi de Bankia. Però em podeu ben creure: Espanya, KO.
Mail Obert
-
La ignorància del rei
Oriol Izquierdo
27.07.2015
-
Parla amb la teva àvia (i II)
Andreu Barnils
26.07.2015
-
Sean Scully a Santa Cecília de Montserrat
Mercè Ibarz
25.07.2015
-
L'exemple de la ILP per l'habitatge: desobeir i avançar junts
Bel Zaballa
24.07.2015
-
No és ignorància: és cinisme i mala fe
Pere Cardús
23.07.2015
-
L'escepticisme jacobí lleument esquerdat
Joan-Lluís Lluís
22.07.2015
-
Peix al cove ‘reloaded’
Marta Rojals
21.07.2015
-
A Grècia, dos assassinats
Andreu Barnils
19.07.2015
-
La llista independentista: un artefacte imbatible?
Pere Cardús
16.07.2015
-
La meva llista civil per la independència
Bel Zaballa
15.07.2015
-
#cimeraindepe, minut i resultat
Marta Rojals
14.07.2015
-
Ara és l’Hora: la candidatura del sí-sí
Oriol Izquierdo
13.07.2015
-
Amb sense president
Andreu Barnils
12.07.2015
-
Fills de l’exili, de les migracions, de l’educació
Mercè Ibarz
11.07.2015
-
Si #TV3noemrepresenta, qui ho farà?
Marta Rojals
07.07.2015
-
Lluís Llach, el Camp Nou i una fam de trenta anys
Joan-Lluís Lluís
06.07.2015
-
Joan Herrera, al divan (II)
Andreu Barnils
05.07.2015
-
Salvador Iborra, no és cosa nostra
Roger Cassany
04.07.2015
-
La llista electoral que pot passar la prova de l'ànec
Pere Cardús
02.07.2015
-
Orwell 2.0, o digues-me què cliques i et diré qui ets
Bel Zaballa
01.07.2015
-
'Indepe' amb mar de fons
Marta Rojals
30.06.2015
-
La resposta
Oriol Izquierdo
29.06.2015
-
Joan Herrera, al divan
Andreu Barnils
28.06.2015
-
40 anys de tot allò, 30 d’això
Mercè Ibarz
27.06.2015
-
El mètode per a sumar els 'sí se puede' a la independència
Pere Cardús
25.06.2015