Opinió
-
Aquells qui som com ella...
Vicent Partal
04.05.2009
-
Les coses volen temps
Vicent Partal
29.04.2009
-
Escenes de la Rambla de Barcelona
Vicent Partal
28.04.2009
-
Modest Prats
Vicent Partal
27.04.2009
-
Sarcasme
Vicent Partal
23.04.2009
-
Els anys que ens esperen
Vicent Partal
22.04.2009
-
Són dues coses: Carod i carotisme
Vicent Partal
17.04.2009
-
La coalició de govern basca té majoria a l'Ajuntament de Barcelona (i repicó)
Vicent Partal
16.04.2009
-
Credibilitat
Vicent Partal
14.04.2009
-
A Europa
Vicent Partal
03.04.2009
-
Policies i prostitutes
Vicent Partal
02.04.2009
-
La coalició de govern basca té majoria a l'Ajuntament de Barcelona
Vicent Partal
01.04.2009
-
És el dia
Vicent Partal
31.03.2009
Vicent Partal
25.06.2007
Jefferson, Jeyson i Yhon
L'atemptat d'ahir al Líban contra tropes de les Nacions Unides és un senyal greu que les coses poden complicar-se molt contra una missió de pau que havia treballat bé ajudant a estabilitzar el país, sense ser percebuda d'una manera hostil fins ara. És una molt mala notícia. Però, personalment, he quedat molt sorprès per una qüestió marginal: dels sis morts espanyols en aquest atac tres són d'origen colombià. I sobretot m'ha sorprès de sentir, com a explicació, que el 9% dels soldats espanyols són immigrants, però que, en canvi, a les zones de combat poden arribar a superar el 30%.
Jefferson Vargas Moya, Jeyson Alejandro Castaño Abadía i Yhon Edison Posada són tres xicots colombians que ahir van trobar la mort al Líban, lluitant com a soldats de l'exèrcit espanyol al costat de tres joves més: Jonathan Galea García, Juan Carlos Villora Díaz i Manuel David Portas, aquests tres darrers nascuts a Espanya. Tots mereixen respecte per la manera com han mort. Però el respecte no ha de deixar sense respostes algunes preguntes.
Reconec que no havia parat gaire atenció a la presència d'immigrants en l'exèrcit espanyol. I quan dic immigrants vull dir gent que té permís de residència, però no ciutadania espanyola; que, per tant, pot allistar-se a l'exèrcit i lluitar sota bandera espanyola al Líban, per exemple, però que, en canvi, no pot votar a les eleccions.
Això sol, aquesta contradicció de drets i deures, ja em fa estrany. Però no són els soldats que m'inquieten, és clar. Allò que m'inquieta és la hipocresia de l'estat on visc. Més encara quan comences a observar dades molt torbadores.
Sembla que José Bono va obrir, el 2002, aquest camí, però va prohibir, alhora, que més d'un 7% dels soldats espanyols foren immigrants contractats. Aquest 2007 el percentatge ha pujat al 9%. I cosa pitjor: hi ha dades concretes que diuen que el nombre de soldats immigrants creix a mesura que creix el perill. A l'Afganistan, en els batallons més en contacte directe amb la guerra, hi ha fins a un 20% de soldats llatinoamericans. Al Líban, ja en vam veure una mostra estadística, ahir mateix que parla sola: tres de sis. Però tot s'explica. Segons la normativa que Bono va implantar el 2002, els reclutes immigrants sols podien anar a 'unitats de xoc', decisió que l'ex-ministre socialista justificava així: 'Volem reforçar-ne la identificació amb les forces armades i per això han d'anar a les unitats més exigents.' És cert que la normativa ara s'ha canviat i que poden anar a qualsevol unitat, però continuen essent molt presents en les missions de combat. Sempre que es tracte de llatinoamericans o de ciutadans de la Guinea Equatorial. Perquè, curiosament, aquesta via d'accés a la ciutadania espanyola en tres anys no s'ofereix als magribins (malgrat la retòrica sobre els lligams d'Espanya amb el Marroc i les unitats militars d'infausta memòria que hi hagué en un temps passat).
Durant molts anys hem vist i hem criticat que l'exèrcit dels Estats Units tinguera, en les zones de combat, una exagerada representació estadística d'afroamericans i de 'latinos', que implica que aquests col·lectius amb dificultats socials i econòmiques es fan servir, literalment, de carn de canó. Bé, doncs, sembla que això no passa als Estats Units i prou, i que l'exèrcit espanyol segueix, també en això, el camí marcat pel Pentàgon.
Mail Obert
-
La ignorància del rei
Oriol Izquierdo
27.07.2015
-
Parla amb la teva àvia (i II)
Andreu Barnils
26.07.2015
-
Sean Scully a Santa Cecília de Montserrat
Mercè Ibarz
25.07.2015
-
L'exemple de la ILP per l'habitatge: desobeir i avançar junts
Bel Zaballa
24.07.2015
-
No és ignorància: és cinisme i mala fe
Pere Cardús
23.07.2015
-
L'escepticisme jacobí lleument esquerdat
Joan-Lluís Lluís
22.07.2015
-
Peix al cove ‘reloaded’
Marta Rojals
21.07.2015
-
A Grècia, dos assassinats
Andreu Barnils
19.07.2015
-
La llista independentista: un artefacte imbatible?
Pere Cardús
16.07.2015
-
La meva llista civil per la independència
Bel Zaballa
15.07.2015
-
#cimeraindepe, minut i resultat
Marta Rojals
14.07.2015
-
Ara és l’Hora: la candidatura del sí-sí
Oriol Izquierdo
13.07.2015
-
Amb sense president
Andreu Barnils
12.07.2015
-
Fills de l’exili, de les migracions, de l’educació
Mercè Ibarz
11.07.2015
-
Si #TV3noemrepresenta, qui ho farà?
Marta Rojals
07.07.2015
-
Lluís Llach, el Camp Nou i una fam de trenta anys
Joan-Lluís Lluís
06.07.2015
-
Joan Herrera, al divan (II)
Andreu Barnils
05.07.2015
-
Salvador Iborra, no és cosa nostra
Roger Cassany
04.07.2015
-
La llista electoral que pot passar la prova de l'ànec
Pere Cardús
02.07.2015
-
Orwell 2.0, o digues-me què cliques i et diré qui ets
Bel Zaballa
01.07.2015
-
'Indepe' amb mar de fons
Marta Rojals
30.06.2015
-
La resposta
Oriol Izquierdo
29.06.2015
-
Joan Herrera, al divan
Andreu Barnils
28.06.2015
-
40 anys de tot allò, 30 d’això
Mercè Ibarz
27.06.2015
-
El mètode per a sumar els 'sí se puede' a la independència
Pere Cardús
25.06.2015