Per què Irac?

1. Irac és el nom propi (d’origen persa?) d’un país que té l’àrab per llengua oficial i dominant, i l’àrab usa un sistema d’escriptura propi (‘alifat’), diferent de l’alfabet llatí que fa servir el català. 

2. Quan un nom propi passa d’una llengua que no usa l’alfabet llatí al català, o bé s’hi translitera o bé s’hi transcriu.

a) La transliteració consisteix a reproduir un nom o un mot lletra per lletra, segons unes convencions que solen ultrapassar el marc d’una llengua determinada. És propi de mitjans especialitzats o d’alta divulgació.

b) La transcripció consisteix a reproduir aproximativament, segons el sistema gràfic d’una llengua, els sons d’una altra que aplica una escriptura distinta. És el sistema d’adaptació corrent, i el més adequat als usos generals.

c) VilaWeb és un mitjà de comunicació general, no pas especialitzat ni d’alta divulgació, i per tant ha de prevaler-hi el principi de la transcripció. D’una altra banda, la transliteració no pot ésser parcial, i a VilaWeb ho hauria d’ésser per força. (La transliteració de l’àrab, per exemple, requereix un seguit de lletres modificades que no s’hi podrien reproduir: ratlleta horitzontal sobre vocals…)

3. Segons el sistema ortogràfic propi del català la lletra Q únicament es fa servir davant U (o Ü), seguida de vocal. Llevat d’aquest cas, el so corresponent dels noms (propis o no) manllevats de l’àrab s’hi representa, tradicionalment, per C: Alcàsser, alcassaba, etc. Per què no Irac?

4. Fins fa pocs anys, el nom d’aquest país s’escrivia, sens dubte per influència de l’anglès, ‘Irak’. Aquesta grafia era estranya al català, però no impossible. Ara, la forma ‘Iraq’, per molt respectuosa de l’àrab que sembli, és sobretot extravagant. Com si no fos prou, la transliteració correcta del nom d’aquest país, fóra: 'Iraq (la A amb una ratlleta horitzontal a sobre, ací irreproductible).

5. Sembla, doncs, més assenyat de transcriure aquest nom, oimés que és un nom de país, no pas de llogaret ni de persona, segons l’ortografia catalana i d’acord amb el procediment tradicional. Això no solament manté la correspondència c/q, habitual en català: Irac/iraquià, igual que ‘flac/flaquesa’, sec/sequedat, ‘xic/xiquet’, ‘poc/poques’, ‘ruc/ruqueria’…, ans estalvia excepcions a la norma ortogràfica general.

L’únic inconvenient és que ara la pràctica dominant és una altra. No és pas un inconvenient gaire gros, ni irreversible.